text:
The Encyclopedia Americana (1920)/Oberholtzer, Sara Louisa (Vickers)

OBERHOLTZER, Sara Louisa (Vickers), poet, author and philanthropist: b. Uwchlan, Chester County, Pa., 20 May 1841. She was educated at Friends Boarding School, Millersville Normal, and by private tutors. From 1890 Mrs. Oberholtzer devoted much of her time to the introduction of the school savings banks system into the public schools of the United States and Canada. Mrs. Oberholtzer was one of the speakers at the first meeting of the National Council of Women in Washington, D. C., 1890; at the World's Congress of Women in Chicago in 1893; at the Geneva (Switzerland) meeting in 1903, etc. Her bulletin on ‘School Savings Banks,’ written for the United States Bureau of Education, and printed by the government in 1914, has been widely distributed. Files of her Thrift Tidings, the quarterly she issued regularly for the public since 1907, will be found in most of our State and public libraries. Mrs. Oberholtzer is the acknowledged leader of the school savings banks movement now established in public schools in nearly every State in the Union and some schools in Canada. Her published books are ‘Violet Lee,’ ‘Come for Arbutus,’ ‘Hope's Heart Bells,’ ‘Daisies of Verse,’ ‘Souvenirs of Occasions,’ ‘Dialogues,’ ‘Letters of Travel.’ Her songs and hymns set to music by different composers are in hymnals and many of them in sheet form.


text:
The Encyclopedia Americana (1920)/Oberländer, Adolf

OBERLÄNDER, ō-bėr-län'dėr, Adolf, German caricaturist and artist: b. Regensburg, 1 Oct. 1845. In 1861 he entered the Munich Art Academy and later became a pupil of Pilotys, making brilliant progress under his instruction. He found that historical painting did not suit his particular talent, which he early revealed in a humorous cartoon published in ‘Fliegende Blätter’ (1863). He subsequently abandoned painting and devoted his entire time to humorous and satirical designs, which showed such striking virtuosity that he became the leading artist on the staff of ‘Fliegende Blätter.’ He is strong as a caricaturist and exquisitely

as a draughtsman, and his use of satire and ridicule is good-natured and avoids the coarseness and brutality sometimes too apparent in the pages of the comic papers. The majority of his cartoons have been collected and published in the ‘Oberländer Album’ (Munich 1879-1901). Oberländer's subjects are taken from mythology, fairy lore, fables, animal life and the customs and habits of the German middle class. He is also a painter of some note; and pictures of his are in the galleries of Munich, Berlin, Dresden and other cities of Germany and in private collections.

license: Creative Commons - Attribution Share-Alike - https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0/


text: Dictionary of National Biography, 1885-1900/Blair, Robert (1699-1746)


text: Dictionary of National Biography, 1885-1900/Blair, Robert (1741-1811)


text: Dictionary of National Biography, 1885-1900/Blair, Robert (d.1828)


text: Dictionary of National Biography, 1885-1900/Blair, William (1741-1782)


text: Dictionary of National Biography, 1885-1900/Blair, William (1766-1822)


text: Dictionary of National Biography, 1885-1900/Blak, John


text: Dictionary of National Biography, 1885-1900/Blake, Charles


text:
Page:Merry Muses of Caledonia.djvu/41

(　35　)

I rede you beware o' the ripples, young man, I rede you beware o' the ripples, young man, Tho' the saddle be saft, ye needna ride aft, For fear that the girdin' beguile you, young man.

I rede you beware o' the ripples, young man, I rede you beware o' the ripples, young man; Tho' music be pleasure, tak' music in measure, Or ye may want wind in your whistle, young man.

I rede you beware o' the ripples, young man, I rede you beware o' the ripples, young man; Whate'er you bestow, do less than ye dow, The mair will be thought of your kindness, young man.

I rede you beware o' the ripples, young man, I rede you beware o' the ripples, young man, If you would be strang, and wish to live lang. Dance less wi' your a—e to the kipples, young man.

title: Page:Merry Muses of Caledonia.djvu/41


text: Dictionary of National Biography, 1885-1900/Blake, Francis (1708-1780)


text: Dictionary of National Biography, 1885-1900/Blake, Francis (1738?-1818)


text: Dictionary of National Biography, 1885-1900/Blake, James


text: Dictionary of National Biography, 1885-1900/Blake, John Bradby


text:
Page:Merry Muses of Caledonia.djvu/42

(　36　)

The bonnie lass o' Liviston, Her name ye ken, her name ye ken, And aye the welcomer you'll be. The farther ben, the farther ben. And she has written in her contract, To lie her lane, to lie her lane; And I have written in my contract. To claw her wame, to claw her wame.

The bonny lass o' Liviston, She's berry brown, she's berry brown; And ye winna trow her raven locks, Gae farther down, gae farther down. She has a black and rolling e'e. And a dimplit chin, a dimplit chin, And no to prie her bonnie mou' Wad be a sin, wad be a sin.

The bonnie lass o' Liviston, Came in to me, came in to me, I wat wi' baith ends o' the busk, I made her free, I made her free; I laid her feet to my bed-stock. Her head to the wa', her head to the wa', And I gied her her wee coat in her teeth, Her sark and a', her sark and a'.

title: Page:Merry Muses of Caledonia.djvu/42


text: Dictionary of National Biography, 1885-1900/Blake, Malachi


text: Dictionary of National Biography, 1885-1900/Blakely, Fletcher


text:
Page:Atharva-Veda samhita.djvu/318

iv. 2-

1. Up from here have stridden three—tiger, man (púruṣa), wolf; since hey! go the rivers, hey! the divine forest-tree, hey! let the foes bow.

2. By a distant (pára) road let the wolf go, by a most distant also the thief; by a distant one the toothed rope, by a distant one let the malignant hasten (ṛṣ).

3. Both thy (two) eyes and thy mouth, O tiger, we grind up; then all thy twenty claws (nakhá).

4. The tiger first of [creatures] with teeth do we grind up, upon that also the thief, then the snake, the sorcerer, then the wolf.

5. What thief shall come today, he shall go away smashed; let him

title: Page:Atharva-Veda samhita.djvu/318


text: Dictionary of National Biography, 1885-1900/Blakeney, William


text: Dictionary of National Biography, 1885-1900/Blakesley, Joseph Williams


text: Dictionary of National Biography, 1885-1900/Blakeway, John Brickdale


text: Dictionary of National Biography, 1885-1900/Blakey, Nicholas


text: Dictionary of National Biography, 1885-1900/Blakey, Robert


text:
Page:Atharva-Veda samhita.djvu/319

149 go by the falling-off (apadhvaṅsá) of roads; let Indra smite him with the thunderbolt.

6. Ruined (mūrṇá) [are] the teeth of the beast (mṛgá); crushed in also [are its] ribs; disappearing be for thee the godhā́; downward go (ayat) the lurking (? çaçayú) beast.

7. What thou contractest (sam-yam) mayest thou not protract (vi-yam); mayest thou protract what thou dost not contract; Indra-born, soma-born art thou, an Atharvan tiger-crusher (-jámbhana).

1. Thee that the Gandharva dug for Varuṇa whose virility (? -bhráj) was dead, thee here do we dig, a penis-erecting herb.

title: Page:Atharva-Veda samhita.djvu/319


text: Dictionary of National Biography, 1885-1900/Blakiston, John


text: Dictionary of National Biography, 1885-1900/Blamire, Susanna


text:
Page:Richard Nixon's presidential daily calendar - 1969.djvu/1814

 * }


text:
Page:Richard Nixon's presidential daily calendar - 1969.djvu/1815

HELICOPTER PASSENGER MANIFEST - NOVEMBER 23, 1969

President Nixon

The First Lady

Mr. Roger Johnson

Mrs. Roger Johnson

Bruce Whelihan

Lt. Col Vernon C. Coffey

Dr. William Lukash

William L. Duncan S/S

William A. Hawthorne S/S


text: Dictionary of National Biography, 1885-1900/Bland, Humphrey


text: Dictionary of National Biography, 1885-1900/Bland, John (d.1555)


text: Dictionary of National Biography, 1885-1900/Bland, John (1702-1750)


text: Dictionary of National Biography, 1885-1900/Bland, John (d.1788)


text: Dictionary of National Biography, 1885-1900/Bland, Maria Theresa


text: Dictionary of National Biography, 1885-1900/Bland, Miles


text: Dictionary of National Biography, 1885-1900/Bland, Robert (1730-1816)


text: Dictionary of National Biography, 1885-1900/Bland, Robert (1779?-1825)


text: Dictionary of National Biography, 1885-1900/Bland, Tobias


text: Dictionary of National Biography, 1885-1900/Bland, William


text: Dictionary of National Biography, 1885-1900/Blandford, Walter


text: Dictionary of National Biography, 1885-1900/Blandie, William


text: Dictionary of National Biography, 1885-1900/Blandy, Mary


text: Dictionary of National Biography, 1885-1900/Blaneforde, Henry


text:
User:Sir48

Hi, I'm Sir48 from da:wikipedia. A short summary about me in English could be found here.

title: User:Sir48


text: Dictionary of National Biography, 1885-1900/Blankett, John


text: Dictionary of National Biography, 1885-1900/Blaquiere, John


text: 1911 Encyclopædia Britannica/Fix, Théodore


text: Dictionary of National Biography, 1885-1900/Blathwayt, William


text: Dictionary of National Biography, 1885-1900/Blayney, Andrew Thomas


text: Index:Artabanzanus (Ferrar, 1896).djvu

title: Index:Artabanzanus (Ferrar, 1896).djvu


text: Dictionary of National Biography, 1885-1900/Blayney, Benjamin


text: Dictionary of National Biography, 1885-1900/Bledri


text: Page:Spectropia, or, Surprising spectral illusions.djvu/37


text: Page:Spectropia, or, Surprising spectral illusions.djvu/39


text: Page:Spectropia, or, Surprising spectral illusions.djvu/41


text: Page:Spectropia, or, Surprising spectral illusions.djvu/43


text: Page:Spectropia, or, Surprising spectral illusions.djvu/45


text: Page:Spectropia, or, Surprising spectral illusions.djvu/47


text: Page:Spectropia, or, Surprising spectral illusions.djvu/49


text: Dictionary of National Biography, 1885-1900/Bleeck, Arthur Henry


text: Dictionary of National Biography, 1885-1900/Bleek, Wilhelm Heinrich Immanuel


text: Dictionary of National Biography, 1885-1900/Blegborough, Ralph


text: Dictionary of National Biography, 1885-1900/Blencow, John


text: Page:Artabanzanus (Ferrar, 1896).djvu/1

title: Page:Artabanzanus (Ferrar, 1896).djvu/1


text: Dictionary of National Biography, 1885-1900/Blencowe, John


text: Dictionary of National Biography, 1885-1900/Blencowe, William


text: Dictionary of National Biography, 1885-1900/Blenerhasset, Thomas


text:
Page:Project Longshot - Advanced Design Program Project Report.pdf/1

 AN UNMANNED PROBE TO ALPHA CENTAURI

U.S. NAVAL ACADEMY

NASA/USRA University Advanced Design Program Project Report for 1987-1988

Keith A. Beals Martin Beaulieu Frank J. Dembia Joseph Kerstiens Daniel L. Kramer Jeffrey R. West James A. Zito


text:
Page:Project Longshot - Advanced Design Program Project Report.pdf/2

This report presents a preliminary design for an unmanned probe to Alpha Centauri with a planned launch early in the 21st century. This mission was based upon a requirement stated in the report by the National Commission on Space, Pioneering the Space Frontier. The probe would be assembled at the space station and take approximately 100 years to reach the nearest star. Several technologies must be developed in order for this mission to be possible. A pulsed fusion microexplosion drive with 1,000,000 seconds of specific impulse is the primary enabling technology. A large, long-life fission reactor with 300 kilowatts power output is also required. Communications lasers would use a 0.532 micron wavelength since there is minimal power output by the stars in that frequency band. A laser with an input power of 250 kilowatts would allow for a data rate of 1000 bits per second at maximum range. There are three types of information to be gathered by the probe: properties of the interstellar medium, characteristics of the three-star Alpha Centauri system, and astrometry (finding distances to stars using parallax measurements).


text:
Page:Project Longshot - Advanced Design Program Project Report.pdf/3

This project represents the United States Naval Academy participation in the NASA/USRA University Advanced Design Program. Seven first class midshipmen in the Aerospace Engineering Department (Astronautics track) performed this work In EA 439, Special Design (Fall semester 1987) and EA 470, Spacecraft Design (Spring semester 1988). The seven group members were Keith Beals, Martin Beaulieu, Frank Dembia, Joseph Kerstiens, Daniel Kramer, Jeffrey West, and James Zito.

The faculty advisors were Assistant Professor Walter K. Daniel and Professor George F. Pieper. The NASA representative from Goddard Space Flight Center was Dr. Stephen Paddack, who is also a Naval Academy Visiting Professor. Visiting Professor Fred Mobley from the John Hopkins Applied Physics Laboratory participated in the design courses.


text:
Page:Battle Damage Assesment - 1991-06-18.djvu/26

 Assessment No. 2-2 A-22


text:
Page:Battle Damage Assesment - 1991-06-18.djvu/27

 Assessment No. 2-2 A-22


text:
Page:Battle Damage Assesment - 1991-06-18.djvu/28

 Assessment No. 2-2 A-22


text: Dictionary of National Biography, 1885-1900/Blessington, Marguerite


text: Dictionary of National Biography, 1885-1900/Blethyn, William


text: Dictionary of National Biography, 1885-1900/Blewitt, Jonas


text: Dictionary of National Biography, 1885-1900/Blewitt, Octavian


text: Dictionary of National Biography, 1885-1900/Blicke, Charles


text: Dictionary of National Biography, 1885-1900/Bligh, Edward


text: Dictionary of National Biography, 1885-1900/Bligh, William


text: Dictionary of National Biography, 1885-1900/Blight, William


text: Dictionary of National Biography, 1885-1900/Bliss, Nathaniel


text: Dictionary of National Biography, 1885-1900/Blewitt, Jonathan


text: Dictionary of National Biography, 1885-1900/Blitheman, William


text: Dictionary of National Biography, 1885-1900/Blizard, Thomas


text: Dictionary of National Biography, 1885-1900/Blizard, William


text: Dictionary of National Biography, 1885-1900/Bloet, Robert


text: Dictionary of National Biography, 1885-1900/Blomberg, William Nicholas


text: Dictionary of National Biography, 1885-1900/Blome, Richard


text: Dictionary of National Biography, 1885-1900/Blomefield, Francis


text: Dictionary of National Biography, 1885-1900/Blomefield, Miles


text: Dictionary of National Biography, 1885-1900/Blomefield, Thomas


text: Dictionary of National Biography, 1885-1900/Blomfield, Charles James


text: Dictionary of National Biography, 1885-1900/Blomfield, Edward Valentine


text:
Page:Pictures & poems.djvu/72

ER lute hangs shadowed in the apple-tree,

While flashing fingers weave the sweet-strung spell

Between its chords; and as the wild notes swell, The sea-bird for those branches leaves the sea.

But to what sound her listening ear stoops she?

What netherworld gulf-whispers doth she hear,

In answering echoes from what planisphere,

Along the wind, along the estuary?

She sinks into her spell: and when full soon

Her lips move and she soars into her song,

What creatures of the midmost main shall throng

In furrowed surf-clouds to the summoning rune:

Till he, the fated mariner, hears her cry,

And up her rock, bare-breasted, comes to die?

title: Page:Pictures & poems.djvu/72


text: Dictionary of National Biography, 1885-1900/Blomfield, Ezekiel


text:
Page:Pictures & poems.djvu/74

EHOLD Fiammetta, shown in Vision here. Gloom-girt 'mid Spring-flushed apple-growth she stands;

And as she sways the branches with her hands,

Along her arm the sundered bloom falls sheer,

In separate petals shed, each like a tear; While from the quivering bough the bird expands

His wings. And lo! thy spirit understands

Life shaken and shower'd and flown, and Death drawn near.

All stirs with change. Her garments beat the air:

The angel circling round her aureole

Shimmers in flight against the tree's grey bole:

While she, with reassuring eyes most fair,

A presage and a promise stands; as 'twere

On Death's dark storm the rainbow of the Soul.

title: Page:Pictures & poems.djvu/74


text:
Page:Pictures & poems.djvu/78

HE thronged boughs of the shadowy sycamore

Still bear young leaflets half the summer through; From when the robin 'gainst the unhidden blue

Perched dark, till now, deep in the leafy core,

The embowered throstle's urgent wood-notes soar

Through summer silence. Still the leaves come new;

Yet never rosy-sheathed as those which drew

Their spiral tongues from spring-buds heretofore.

Within the branching shade of Reverie

Dreams even may spring till autumn; yet none be

Like woman's budding day-dream spirit-fann'd.

Lo, tow'rd deep skies, not deeper than her look,

She dreams; till now on her forgotten book

Drops the forgotten blossom from her hand.

title: Page:Pictures & poems.djvu/78


text:
Page:Pictures & poems.djvu/80

HOU fill'st from the winged chalice of the soul

Thy lamp, O Memory, fire-winged to its goal.

title: Page:Pictures & poems.djvu/80


text: Dictionary of National Biography, 1885-1900/Blondel, James Augustus


text: Dictionary of National Biography, 1885-1900/Blood, Holcroft


text: Dictionary of National Biography, 1885-1900/Blood, Thomas


text: Pictures & poems/A Sea-Spell

title: Pictures & poems/A Sea-Spell


text: Pictures & poems/Fiammetta

title: Pictures & poems/Fiammetta


text: Pictures & poems/The Day-Dream

title: Pictures & poems/The Day-Dream


text: Pictures & poems/Mnemosyne

title: Pictures & poems/Mnemosyne


text:
User talk:Sumanah

Welcome
Welcome

Hello, Sumanah, and welcome to Wikisource! Thank you for. I hope you like the place and decide to stay. Here are a few good links for newcomers:
 * Help pages
 * Style guide
 * Inclusion policy
 * For Wikipedians

You may be interested in participating in Add the code active projects, PotM or CotW to your page for current wikisource projects.
 * Proofread of the Month
 * Community collaboration
 * Requested texts

You can put a brief description of your interests on your user page and contributions to another Wikimedia project, such as Wikipedia and Commons.

I hope you enjoy contributing to Wikisource, the library that is free for everyone to use! In discussions, please "sign" your comments using four tildes ( ~ ); this will automatically produce your IP address (or username if you're logged in) and the date. If you need help, ask me on my talk page, or ask your question here (click  [ edit] ) and place  before your question.

Again, welcome! -- Cirt (talk) 02:19, 4 April 2012 (UTC)
 * Thanks, Cirt! I tried out the Proofread of the Month. :-) Sumanah (talk) 15:30, 21 April 2012 (UTC)

And some ProofreadPage
Hope that you enjoyed your little sojourn into Wikisource space, and that the Proofread of the Month was a little bit of fun. — billinghurst  sDrewth  15:24, 21 April 2012 (UTC)
 * Thanks for the comment! Yes, I did!  And I understand on a more immediate level why it would be so useful to have a watchlist for entire books (or something like watchlist grouping).  And I've always loved proofreading, so it was a relaxing way to spend a few hours. :-) Sumanah (talk) 15:30, 21 April 2012 (UTC)

title: User talk:Sumanah


text:
Page:Don Quixote (Cervantes, Ormsby) Volume 2.djvu/37

Rh assumed the 'Don' and made a knight of yourself at a jump, with four vine-stocks and a couple of acres of land, and never a shirt to your back. The caballeros say they do not want to have hidalgos setting up in opposition to them, particularly squire hidalgos who polish their own shoes and darn their black stockings with green silk."

"That," said Don Quixote, "does not apply to me, for I always go well dressed and never patched; ragged I may be, very likely, but ragged more from the wear and tear of arms than of time."

"As to your worship's valor, courtesy, achievements, and task, there is a variety of opinions. Some say, 'mad but droll;' others, 'valiant but unlucky;' others, 'courteous but meddling;' and then they go into such a number of things that they don't leave a whole bone either in your worship or in myself."

"Recollect, Sancho," said Don Quixote, "that wherever virtue exists in an eminent degree it is persecuted. Few or none of the famous men that have lived escaped being calumniated by malice. Julius Caesar, the boldest, wisest, and bravest of captains, was charged with being ambitious, and not particularly cleanly in his dress, or pure in his morals. Of Alexander, whose deeds won him the name of Great, they say that he was somewhat of a drunkard. Of Hercules, him of the many labors, it is said that he was lewd and luxurious. Of Don Galaor, the brother of Amadis of Gaul, it was whispered that he was over quarrelsome, and of his brother that he was lachrymose. So that, O Sancho, amongst all these calumnies against good men, mine may be let pass, since they are no more than thou hast said."

"That's just where it is, body of my father!" returned Sancho.

"Is there more, then?" asked Don Quixote.

"There's the tail to be skinned yet," said Sancho; "all so far is cakes and fancy bread; but if your worship wants to know all about the calumnies they bring against you, I will


text:
Page:Don Quixote (Cervantes, Ormsby) Volume 2.djvu/38

16 fetch you one this instant who can tell you the whole of them without missing an atom; for last night the son of Bartholomew Carrasco, who has been studying at Salamanca, came home after having been made a bachelor, and when I went to welcome him, he told me that your worship's history is already abroad in books, with the title of and he says they mention me in it by my own name of Sancho Panza, and the lady Dulcinea del Toboso too, and divers things that happened to us when we were alone; so that I crossed myself in my wonder how the historian who wrote them down could have known them."

"I promise thee, Sancho," said Don Quixote, "the author of our history will be some sage enchanter; for to such nothing that they choose to write about is hidden."

"What!" said Sancho, "a sage and an enchanter! Why, the bachelor Samson Carrasco (that is the name of him I spoke of) says the author of the history is called Cid Hamet Berengena."

"That is a Moorish name," said Don Quixote.

"May be so," replied Sancho; "for I have heard say that the Moors are mostly great lovers of berengenas."

"Thou must have mistaken the surname of this 'Cid' — which means in Arabic 'Lord'—Sancho," observed Don Quixote.

"Very likely," replied Sancho, "but if your worship wishes me to fetch the bachelor I will go for him in a twinkling."

"Thou wilt do me a great pleasure, my friend," said Don Quixote, "for what thou hast told me has amazed me, and I shall not eat a morsel that will agree with me until I have heard all about it."

"Then I am off for him," said Sancho; and leaving his master he went in quest of the bachelor, with whom he returned in a short time, and, all three together, they had a very droll colloquy.


text:
Page:Don Quixote (Cervantes, Ormsby) Volume 2.djvu/39

Rh

Don Quixote remained very deep in thought, waiting for the bachelor Carrasco, from whom he was to hear how he himself had been put into a book as Sancho said; and he could not persuade himself that any such history could be in existence, for the blood of the enemies he had slain was not yet dry on the blade of his sword, and now they wanted to make out that his mighty achievements were going about in print. For all that, he fancied some sage, either a friend or an enemy, might, by the aid of magic, have given them to the press; if a friend, in order to magnify and exalt them above the most famous ever achieved by any knight-errant; if an enemy, to bring them to naught and degrade them below the meanest ever recorded of any low squire, though, as he said to himself, the achievements of squires never were recorded. If, however, it were the fact that such a history were in existence, it must necessarily, being the story of a knight-errant, be grandiloquent, lofty, imposing, grand and true. With this he comforted himself somewhat, though it made him uncomfortable to think that the author was a Moor, judging by the title of "Cid;" and that no truth was to be looked for from Moors, as they are all impostors, cheats, and schemers. He was afraid he might have dealt with his love affairs in some indecorous fashion, that might tend to the discredit and prejudice of the purity of his lady Dulcinea del Toboso; he would have had him set forth the fidelity and respect he had always observed towards her, spurning queens, empresses, and damsels of all sorts, and keeping in check the Vol. II.—2


text:
Page:Don Quixote (Cervantes, Ormsby) Volume 2.djvu/40

18 impetuosity of his natural impulses. Absorbed and wrapped up in these and divers other cogitations, he was found by Sancho and Carrasco, whom Don Quixote received with great courtesy.

The bachelor, though he was called Samson, was of no great bodily size, but he was a very great wag; he was of a sallow complexion, but very sharp-witted, somewhere about four-and-twenty years of age, with a round face, flat nose, and a large mouth, all indications of a mischievous disposition and a love of fun and jokes; and of this he gave a sample as soon as he saw Don Quixote, by falling on his knees before him and saying, "Let me kiss your mightiness's hand, Señor Don Quixote of La Mancha, for, by the habit of St. Peter that I wear, though I have no more than the first four orders, your worship is one of the most famous knights-errant that have ever been, or will be, all the world over. A blessing on Cid Hamet Benengeli, who has written the history of your great deeds, and a double blessing on that connoisseur who took the trouble of having it translated out of the Arabic into our Castilian vulgar tongue for the universal entertainment of the people!"

Don Quixote made him rise, and said, "So, then, it is true that there is a history of me, and that it was a Moor and a sage who wrote it? "

"So true is it, señor," said Samson, "that my belief is there are more than twelve thousand volumes of the said history in print this very day. Only ask Portugal, Barcelona, and Valencia, where they have been printed, and moreover there is a report that it is being printed at Antwerp, and I am persuaded there will not be a country or language in which there will not be a translation of it."

"One of the things," here observed Don Quixote, "that ought to give most pleasure to a virtuous and eminent man is to find himself in his lifetime in print and in type, familiar in people's mouths with a good name; I say with a good name, for if it be the opposite, then there is no death to be compared to it."

"If it goes by good name and fame," said the bachelor, "your worship alone bears away the palm from all the knights-errant; for the Moor in his own language, and the Christian in his, have taken care to set before us your gallantry, your


text:
Page:Richard Nixon's presidential daily calendar - 1969.djvu/1816

 * }


text:
Page:Richard Nixon's presidential daily calendar - 1969.djvu/1817

 * }


text:
Page:Atharva-Veda samhita.djvu/320

iv. 4- 2. Up, the dawn; up, too, the sun; up, these words (vácas) of mine; up be Prajāpati stirring, the bull, with vigorous (vājín) energy (çúṣma).

3. As forsooth of thee growing up (? vi-ruh) it breathes as if heated (? abhi-tap)—more full of energy than that let this herb make for thee.

4. Up, the energies (çúṣma) of herbs, the essences (sā́ra) of bulls; the virility (vṛ́ṣṇya) of men (púṁs) do thou put together in him, O Indra, self-controller.

5. Of the waters the first-born sap, likewise of the forest-trees; also Soma's brother art thou; also virility art thou of the stag.

6. Now, Agni! now, Savitar! now, goddess Sarasvatī! now, Brahmaṇaspati, make his member taut like a bow.

title: Page:Atharva-Veda samhita.djvu/320


text: Page:Men of Mark in America vol 1.djvu/10


text:
Men of Mark in America

 * Volume 1 (1905)
 * Volume 2 (1906)

title: Men of Mark in America


text: Men of Mark in America/Volume 1

title: Men of Mark in America/Volume 1


text: Men of Mark in America/Volume 1/Preface

title: Men of Mark in America/Volume 1/Preface


text: Men of Mark in America/Volume 1/American Ideals


text:
Page:Atharva-Veda samhita.djvu/321

151 7. I make thy member taut, like a bowstring on a bow; mount (kram), as it were a stag a doe, unrelaxingly always (?).

8. Of the horse, of the mule, of the he-goat and of the ram, also of the bull what vigors there are—them do thou put in him, O self-controller.

1. The thousand-horned bull that came up from the ocean—with him, the powerful one, do we put the people to sleep.

2. The wind bloweth not over the earth; no one soever seeth over [it]; both all the women and the dogs do thou make to sleep, going with Indra as companion.

3. The women that are lying on a bench, lying on a couch, lying in a litter; the women that are of pure odor—all of them we make to sleep.

title: Page:Atharva-Veda samhita.djvu/321


text:
Page:Men of Mark in America vol 1.djvu/13

* General Boynton died while Volumes I and II were in course of preparation.

Volumes I and II contain biographies of men who are most prominently identified with the great political, educational and public interests which center at the National Capital, and of its leading residents. In the following volumes eminent men in all parts of the country will be represented.

In order that this representation may be complete the Advisory Board has been enlarged. In addition to those already named the following eminent men have consented to serve in the same capacity for the succeeding volumes:


text: Page:Men of Mark in America vol 1.djvu/28


text: Page:Men of Mark in America vol 1.djvu/27


text:
Page:Men of Mark in America vol 1.djvu/26

xvi churches from any supposed superior direction. But so soon as the Revolutionary literature took form, it is clear enough that the writers had got well beyond any European frontier. This is to be noticed even in the writings of Paine, who enlarged his horizon when he changed the heaven which was over his head.

We are to study the lives of those who belong to a new era in history. From their time to this time, the same thing is to be said. A certain breadth of view in matters of politics, of sociology, or of religion, characterizes the writings of the leading American authors which cannot be expected of writers trained in dissimilar schools. William Henry Furness, whose published work ranges between 1835 and 1895, says squarely that he has never known any man who was brought up under monarchical and hierarchical institutions who knew what Jesus Christ meant when he spoke of the kingdom of heaven.

In that epigram is revealed the necessity of our studying the lives of our authors as well as their work. There can be no true criticism of a great American which is not founded upon the knowledge of his work in daily life, whether it be in the diary of the frontiersman or in the elegant studies of the university.


text: Men of Mark in America/Volume 1/Theodore Roosevelt


text: Page:Men of Mark in America vol 1.djvu/253


text: Men of Mark in America/Volume 1/Grover Cleveland


text: Men of Mark in America/Volume 1/Joseph Cabell Breckinridge


text:
Author:Merrill Edwards Gates

Works

 * Land and Law as Agents in Educating the Indians (1885)
 * Sidney Lanier, Poet and Artist (1887)
 * International Arbitration (1897)
 * The Highest Use of Wealth (1901)

Editor

 * Men of Mark in America
 * Volume 1 (1905)
 * Volume 2 (1906)

title: Author:Merrill Edwards Gates


text:
User:Olaf Kosinsky

Hi, this is the user page of Olaf Kosinsky. I'm a regular contributor to the German wikipedia, so please visit me there. --Olaf Kosinsky (talk) 08:21, 4 April 2012 (UTC)

title: User:Olaf Kosinsky


text:
Page:Manual of the New Zealand Flora.djvu/152

112 minutely grooved or striate. Leaves not seen. Racemes 2–4-flowered; pedicels long, very slender, glabrous or with a few silky hairs. Flowers ⅓–½ in. long, purplish-red. Calyx campanulate, usually silky; teeth short, broadly triangular, subacute. Standard broad, with a short broad claw; wings shorter than the keel. Pods ⅓–½ in. long, linear-oblong, often narrowed towards the base; beak short, straight. Seeds 2–6.—Kirk, Students' Fl. 109. C. australis b nana, ''Benth. in Hook. f. Fl. Nov. Zel.'' i. 50.

4. C. Monroi, ''Hook. f. Handb. N.Z. Fl.'' 49.—A small excessively branched rigid and woody plant, forming low compact masses 6–24 in. diam. or more and 2–6 in. high. Branchlets crowded, very stout, flattened with rounded edges, grooved, $1⁄8$–$1⁄5$ in. broad. Leaves only seen on young plants, cuneate or obcordate, emarginate, silky. Racemes 2–3-flowered, solitary or fascicled; pedicels long, slender, silky. Flowers ⅓ in. long, purplish-red. Calyx silky, sometimes densely so; teeth long, narrow-triangular, acute. Standard longer than the keel, broad, emarginate; wings shorter than the keel. Pods ⅓–⅔ in. long, unusually turgid, straight or falcate; valves conspicuously wrinkled and corrugated when mature; beak short, usually oblique, sometimes straight. Seeds 4–14, brownish or reddish-brown mottled with darker.—Kirk, Students' Fl. 109. C. corrugata, ''Col. in Trans. N.Z. Inst.'' xv. (1883) 320.

5. C. Williamsii, ''T. Kirk in Trans. N.Z. Inst.'' xii. (1880) 394.—An erect much-branched shrub 3–8 ft. high. Branchlets ⅓–½ in. broad, thin, much compressed, finely and closely striate or grooved, glabrous or slightly pubescent when young; notches distant, alternate. Leaves seldom produced except on young plants, 1–3-foliolate; leaflets obovate or obcordate. Flowers large, ¾–1 in. long, yellowish-red, pendulous, solitary or in 2–6-flowered fascicles or racemes; pedicels short, slender, silky. Calyx large, narrow-campanulate or almost tubular, pubescent; teeth linear-subulate, acute. Standard rather larger than the keel, sharply recurved one-third of the way from the base; wings narrow-oblong, falcate,


text:
Page:Smith - The game of go.djvu/190

164

5. R 15.

6. R 16.

7. O 3.

8. R 10. Formerly in such a case as this Black played at R 7. This move replied to White's move at O 3 and at the same time from a distance attacked White's stones at R 14 and R 15. It is better to confine the last two stones by the text move.

9. P 13.

10. R 12.

11. Q 15.

12. P 15.

13. R 13.

14. P 16.

15. N 13.

16. P 10. This move is better than R 7.

17. R 3.

18. R 4. This move is better than Q 3, which although it cuts off O 3 and R 3 would leave Black's stone at R 10 weak.

19. Q 3.

20. P 4.

21. P 3.

22. N 5.

23. L 17.

24. G 17.

25. O 17.

26. N 16.

27. P 18.

28. Q 18. Black is quite satisfied to have merely the necessary two "Me" in this corner, because he has a much larger territory to the left.

29. J 17.

30. C 10.

31. Q 6.

32. O 4.

33. M 4. This move is better than O 7 because Black could follow at N 3 in that case. Q 6 is a "Sute ishi" or sacrificed stone. It has the effect of forcing Black to play 34 O 8, and later on will help still further to narrow down Black's territory. At the same time every attack on the Black position from the outside would be made more effective by the presence of this stone. Possibly it could also be used later in "Ko." Black makes his 36th, 38th and 40th moves in order to secure his position which is weakened by the presence of the white stone at Q 6.

34. O8.

title: Page:Smith - The game of go.djvu/190


text:
Page:Manual of the New Zealand Flora.djvu/154

114 : Mount Cook district, T. F. C.; Central Otago, not uncommon, Petrie! Var. robusta: Nelson—Wairau Valley, T. F. C. Canterbury—Broken River basin, ''Enys! Kirk! Petrie! T. F. C.; Kowai River, Petrie!''

The distinguishing characters of this species lie in its stout rigid habit, almost terete branchlets, numerous often fascicled racemes of rather small flowers, and the turgid pod. Mr. Kirk's C. robusta cannot be separated except by the longer and proportionately narrower pod with a larger number of seeds, and is best kept as a variety.

8. C. subulata, T. Kirk, Students' Fl. 112.—A slender erect often leafy glabrous shrub 1-3 ft. high, with almost terete branches. Branchlets $1⁄20$–$1⁄10$ in. broad, compressed or plano-convex, strict and rigid, grooved or striated. Leaves 3-foliolate; leaflets oblong-obovate, retuse. Racemes laxly 3–6-flowered, one or several together; pedicels silky or almost glabrous, shorter than the flowers. Calyx campanulate; teeth minute, acute. Standard broader than long, about equal in length to the wings and keel. Pod $1⁄4$–$3⁄8$ in. long, turgid, subulate, acuminate; beak short, stout, straight. Seeds 1–4, usually 2.

9. C. virgata, T. Kirk, Students' Fl. 112.—An erect rigid glabrous shrub 3–4 ft. high, branched from the base. Branchlets numerous, terete or plano-convex, grooved. Leaves not seen. Racemes few, 3–5-flowered, lax; pedicels and rachis glabrous or puberulous. Calyx campanulate, glabrous; teeth short, acute. Standard broader than long, equalling the wings and exceeding the keel. Pods (not quite ripe) ⅓ in. long, oblong, turgid, narrowed below; beak short, straight, subulate. Seeds 1–3.

10. C. diffusa, ''Petrie in Trans. N.Z. Inst.'' xxv. (1893) 272.—A small erect or spreading glabrous much-branched shrub 1–2 ft. high. Branchlets slender, $1⁄20$–$1⁄15$ wide, compressed or plano-convex or almost terete, striate. Leaves not seen. Racemes numerous, short, 3–6-flowered; pedicels shorter than the flowers. Calyx cup-shaped, mouth ciliolate; teeth minute, sometimes hardly evident


text:
Page:Smith - The game of go.djvu/191

Rh

still further to narrow down Black's territory. At the same time every attack on the Black position from the outside would be made more effective by the presence of this stone. Possibly it could also be used later in "Ko." Black makes his 36th, 38th and 40th moves in order to secure his position which is weakened by the presence of the white stone at Q 6.

35. F 3.

36. M 5.

37. L 4.

38. L 5.

39. K 5.

40. K 6.

41. J 5.

42. F 4.

43. G 4.

44. E 3.

45. F 5.

46. E 4.

47. G 3.

48. D 7.

49. R 18. Beginners would play at S 16 or Q 17.

50. P 17.

51. O 18.

52. Q 19.

Black has a handicap of four stones.

1. R 14.

2. Q 14.

3. Q 13.

4. P 14.

5. R 15.

6. R 16.

7. R 10.

8. K 17.

9. O 3.

10. G 3.

11. H 17.

12. F 17.

13. M 17.

14. O 17.

title: Page:Smith - The game of go.djvu/191


text:
Talk:Popular Science Monthly/Volume 89/July 1916/Look Out Perhaps the Man You're Talking to Wears a Detectaphone

FYI: the patent referred to in this article is U.S. Patent 1191182, "Dictograph Apparatus", patented July 18, 1916. - Klever (talk) 10:50, 4 April 2012 (UTC)
 * Hah, excellent find - thank you. StateOfAvon (talk) 22:46, 6 April 2012 (UTC)


text:
Page:Manual of the New Zealand Flora.djvu/158

118 fragrant. Calyx somewhat tumid, campanulate, glabrous; teeth shallow, acute. Standard broader than long, 2-lobed, about equalling the wings; keel-petals much shorter, broad above, claws long. Pod $1⁄6$–$1⁄5$ in. long, indehiscent, obovoid, turgid, compressed from back to front so that the width is greater than the depth; valves reticulate; beak short, subulate, oblique or recurved. Seeds 1–2.—Huttonella compacta, Kirk, Students' Fl. 115.

17. C. curta, ''Petrie in Trans. N.Z. Inst.'' xxv. (1893) 271.—An erect sparingly branched glabrous shrub 1–2 ft. high. Branchlets $1⁄6$–$1⁄3$ in. broad, slender, terete or nearly so, subcompressed at the tips, grooved or striate. Leaves not seen. Racemes variable in length, distant, 6–10-flowered; rachis elongating after flowering; pedicels short, silky. Flowers $1⁄6$ in. long. Calyx more or less pubescent, campanulate; teeth short, acute. Standard broader than long, retuse, exceeding the wings; keel with a short claw. Ovary silky. Pod $1⁄6$–$1⁄5$ in. long, pendulous, turgid, oblong-obovoid, glabrous when mature; valves thin; beak slender, curved upwards. Seeds 2–3.—Huttonella curta, Kirk, Students' Fl. 116.

18. C. juncea, Col. ex Hook. f. Fl. Nov. Zel. i. 51.—An erect or rarely prostrate glabrous branching shrub 1–2 ft. high. Branchlets very slender, $1⁄25$–$1⁄15$ in. broad, compressed or almost terete, grooved. Leaves not seen. Racemes short, often fascicled, 2–8-flowered; pedicels pubescent, rather longer than the calyx. Flowers minute, $1⁄10$–$1⁄8$ in. long. Calyx campanulate, silky; teeth very small, acute. Standard broader than long, slightly exceeding the keel; wings narrow, somewhat shorter. Pod usually indehiscent, very small, $1⁄12$–$1⁄10$ in. long, oblong or ovoid-oblong, turgid or almost inflated; valves thin and membranous; beak slender, curved or sharply bent. Seeds 1–2, rarely 3.—Handb.N.Z. Fl. 50. Huttonella juncea. Kirk, Students' Fl. 116.

 * East Cape, Sinclair; Hawke's Bay and Taupo, Colenso! Rotorua, Kirk. : Akaroa, Raoul; Canterbury Plains, Haast. Otago— Waitaki Valley, Maniototo Plains, Lake District, Petrie!

Apparently rare and local. The only North Island specimens I have seen are Mr. Colenso's, collected many years ago, and which must be taken as the type of the species. Those from Otago, in Mr. Petrie's herbarium, differ in the stouter and more strict branches and rather longer pods, the beak of


text:
Page:Manual of the New Zealand Flora.djvu/160

120 short, triangular. Pod ¾–1 in. long, linear, 3–8-jointed. Seeds 1 to each joint, orbicular-reniform.—''Bot. Mag. t. 6741; Kirk, Student's Fl.'' 117.

2. N. torulosum, T. Kirk, Students' Fl. 117.—A much-branched glabrous shrub 4–8 ft. high; branches flexuous or trailing in young plants, pendulous in the mature state. Branchlets $1⁄20$–$1⁄15$ in. diam., slender, strict, terete or slightly compressed at the tips, grooved. Leaves only seen in young plants, 1-foliolate, broadly oblong or obovate to orbicular, emarginate. Racemes 1–2 in. long, strict, glabrous. 3–10-flowered; pedicels barely longer than the calyx. Calyx campanulate, glabrous; teeth broad, subacute. Standard narrower than in N. carmichæliæ, reflexed; wings exceeding the keel. Pod ¾–1 in. long, $1⁄15$ in. wide, falcate, compressed, about 8–10-jointed; joints swollen. Seeds 1 to each joint, reniform, compressed.

Glabrous or villous herbs or undershrubs, usually woody below; branches weak, ascending or spreading, sometimes almost climbing. Leaves pinnate; leaflets numerous. Flowers large, red, in pendulous racemes. Calyx campanulate, 5-toothed. Standard acuminate, sharply reflexed over the calyx; wings much shorter, lanceolate or oblong; keel equalling the standard, boat-shaped, incurved, acute. Ovary stipitate; ovules numerous; style subulate, incurved, bearded below the apex. Pod terete, narrow-oblong, turgid, beaked. Seeds numerous, reniform.

Besides the New Zealand species, which is endemic, there is one from Australia, and another (perhaps not truly congeneric) from the island of Ceram.

1. C. puniceus, ''Banks and Sol. ex Lindl. in Trans. Hort. Soc.'' Ser. ii. (1835) 521.—A very handsome much-branched undershrub 3–6 ft. high, more or less clothed with appressed silky pubescence; branches spreading, younger ones succulent, almost herbaceous. Leaves 3–6 in. long, unequally pinnate; leaflets 8-14 pairs, ½–1 in. long, sessile, linear-oblong, obtuse or retuse. Racemes 6–15-flowered, pendulous. Flowers bright-scarlet, 2–3 in. long. Standard ovate, acuminate; wings lanceolate, falcate, acute, less than half


text:
Page:Manual of the New Zealand Flora.djvu/162

122 : Nelson—Mountains flanking the Clarence Valley, Travers, T. F. C. Marlborough—Kaikoura Mountains, Buchanan! Canterbury—Kowai River, Haast! Coleridge Pass, Enys! Kirk! Otago—Mount St. Bathan's, Petrie! 2000–5000 ft. December–January.

Climbing or prostrate herbs, often of large size. Leaves 3-foliolate, stipellate. Flowers rather large, in axillary racemes. Calyx-limb 2-lipped; the upper lip large and projecting, entire or 2-lobed; the lower shortly 3-toothed. Standard broad, reflexed; wings shorter, oblong or linear, falcate or twisted; keel incurved, obtuse or obtusely rostrate. Stamens all connate into a tube; anthers uniform. Ovary shortly stipitate; ovules numerous; style filiform, beardless; stigma terminal. Pod large, oblong or linear, 2-valved, with a distinct rib on each valve near the upper suture. Seeds rounded, or oblong, compressed; hilum linear.

1. C. obtusifolia, D.C. Prodr. ii. 404.—Stems long, trailing, glabrous or the young shoots silky-pubescent. Leaflets 2–4 in. long, broadly obovate or orbicular, obtuse or emarginate, texture firm. Racemes few-flowered, on stout erect peduncles 6–10 in. long, usually overtopping the leaves. Flowers pinkish. Standard orbicular, ¾ in. diam. Pod 4–5 in. long by 1 in. broad, the longitudinal wings very narrow. Seeds 2–8.—''Benth. Fl. Austral.'' ii. 256; Kirk, Students' Fl. 121.

 * Scrambling over rocks and shrubs on Meyer Island, T. F. C. A common plant on the shores of almost all tropical countries.

Small trees or shrubs. Leaves imparipinnate. Flowers in racemes or panicles, large, showy. Calyx oblique, broadly campanulate; teeth very short. Standard broadly obovate or orbicular, erect or spreading; wings oblong, oblique, shorter than the keel. Stamens 10, free or rarely obscurely connate at the base; anthers versatile. Ovary shortly stipitate; ovules numerous; style incurved; stigma minute, terminal. Pod moniliform, elongated, terete or 4-winged or -angled, fleshy or coriaceous or woody, indehiscent or 2-valved, each seed enclosed in a separate cell. Seeds oblong to globose, few or many.

1. S. tetraptera, ''J. Mull. Ic. Plant.'' t. 1.—A very variable shrub or small tree 15–40 ft. high, with a trunk 6–24 in. diam.; branches of young trees slender, flexuous, often interlaced; young shoots, leaves, inflorescence, and calyces more or less clothed with silky


text:
Page:Smith - The game of go.djvu/192

166

15. O 18.

16. P 17.

17. K 18.

18. L 18.

19. L 17.

20. J 18.

21. K 16.

22. J 17.

23. J 16.

24. H 18.

25. M 18.

26. P 3.

27. O 4.

28. Q 6. This move has the same effect as R 6.

29. J 3.

30. C 10.

31. C 6.

32. C 4.

33. C 8.

34. E 10.

35. F 7.

36. G 5.

37. C 12.

38. D 7.

39. D 8.

40. C 11. This move is very important because it prevents the stone at C 12 from making a connection with that at C 8.

41. E 12.

42. F 9.

43. F 8.

44. H 9.

45. H 7.

46. H 12.

47. C 14.

48. K 19.

49. M 15.

50. J 5.

51. K 7.

52. K 9.

53. L 3.

54. R 8.

Black has a handicap of three stones.

1. R 4.

2. P 3.

3. L 3.

4. G 3.

5. Q 3.

6. P 4.

title: Page:Smith - The game of go.djvu/192


text:
Page:Beowulf (Wyatt).djvu/170

146

title: Page:Beowulf (Wyatt).djvu/170


text:
Page:Merry Muses of Caledonia.djvu/43

(　37　)

There liv'd a lady in Lauderdale, She lo'ed a fiddler fine; She lo'ed him in her chamber, She held him in her mind; She made his bed at her bed-stock. She said he was her brither; But she's hoy'd him out o' Lauderdale, His fiddle and a' thegither.

First when I cam' to Lauderdale, I had a fiddle gude. My sounding-pin stood lie the aik That grows in Lauder wood; But now my sounding-pin's gaen down, And tint the foot for ever; She's hoy'd me out o' Lauderdale, My fiddle and a' thegither. First when I cam' to Lauderdale, Your ladyship can declare, I play'd a bow, a noble bow. As e'er was strung wi' hair: But dow'na do's come o'er me now. And your ladyship winna consider; She's hoy'd me out o' Lauderdale, My fiddle and a' thegither.

title: Page:Merry Muses of Caledonia.djvu/43


text:
Page:The Oxford book of Italian verse.djvu/551

NOTES all modelled on Latin drama. [La Cassaria, Venezia, 1587; Gli Suppositi, Venezia, 1587; Orlando Furioso: Rime e Satire, Firenze, 1821. Lettere, A. Cappelli, Bologna, 1866; Commedie, ed. Tortoli, Firenze, 1856; Opere minori, Polidori, Firenze, 1857.]

153. Filiberta di Savoia, aunt of François Ier; Giuliano, third son of Lorenzo the Magnificent, brother of Leo X, died 1516, buried in the Sagrestia Nuova of San Lorenzo.

 (page 222). Born at Caprese in the Casentino. Pupil of Domenico Ghirlandaio. Went to Rome to work for Julius II in 1503. Governor-general of the Florence fortifications, 1529. David, 1501-3; Medici Chapel, 1521-7; Sixtine Chapel finished, 1541. Architect of St. Peter's, 1547. Died in Rome; buried in Santa Croce, Florence. Wrote sonnets, madrigals, and stanze, many of them addressed to Vittoria Colonna and Tommaso de' Cavalieri, and many letters. [Rime e Lettere with Life by Condivi, Firenze, 1908.]

163. Caro m'è 'l sonno... Written in reply to an epigram of Giovambattista Strozzi on the figure of Night in the Sagrestia Nuova of San Lorenzo. Strozzi's epigram was as follows:—
 * La Notte che tu vedi in sì dolci atti
 * Dormir fu da un Angelo scolpita
 * In questo sasso, e perchè dorme ha vita:
 * Destala, se nol credi, e parleratti.

 (page 226). Born at Casatico near Mantua. Studied at Milan. Friend of Francesco Gonzaga, and went with him to Naples when he supported the cause of Louis XII; then with Guidobaldo di Montefeltro, Duke of Urbino, whose court he describes in the Cortegiano. Came to London in 1506 to receive the Garter for Guidobaldo from Henry VII. Represented Urbino at the Sacred College when Leo X was Pope; went to Mantua, and in 551


text:
Author:George Thomson

As editor

 * A Select Collection of Original Scottish Airs for the Voice (5 vols., 1799–1818)
 * Men of Harlech

Works about Thomson

 * George Thomson, the friend of Burns, his life & correspondence, by James Cuthbert Hadden (1898)
 * George Thomson, the friend of Burns, his life & correspondence, by James Cuthbert Hadden (1898)

title: Author:George Thomson


text:
Author:William Scott Douglas

Works

 * Descriptive Picture of the County of Ayr (1874)

As editor

 * Reissue of the Kilmarnock volume, by Robert Burns.
 * "Popular edition" of The Complete Poetical Works of Robert Burns with Memoir, &c (1871; rev. edn, 1876)
 * The Works of Robert Burns (6 vols., 1877–9).
 *  Modern Athenians: a series of original portraits of memorable Citizens of Edinburgh, drawn and etched by Benjamin W. Crombie, 1837 to 1847 (Edinburgh: Adam and Charles Black, 1882)

title: Author:William Scott Douglas


text:
Page:The Oxford book of Italian verse.djvu/552

NOTES 1516 married Ippolita dei Conti Torelli. She died in 1520, and in the same year he went to Rome as ambassador from the Gonzagas, and was sent by Clement VII on a mission to the Emperor Charles V. In 1527 the Spaniards sacked Rome, and Clement suspected Castiglione of complicity with them, but eventually acknowledged his innocence. He died at Toledo. ‘Io vos digo’ said Charles V, ‘que es muerto uno de los mejores cahallcros del mundo.’ He is buried in the Madonna delle Grazie near Mantua. [Il Cortegiano, ed. V. Cian, Firenze, Sansoni, 1894.]

 (page 226). Born at Pratalboino near Brescia. Married Giberto X, Signore di Correggio (died 1518). Was in Brescia when Gaston de Foix besieged it; lived in Bologna and Correggio. Repulsed an attack made on the latter place by Galeotto Pico della Mirandola. [Rime e Lettere, Firenze, Barbera, 1879.]

 (page 227). Born at Modena; lived in Rome. Wrote good Latin. [Opere, 3 vols., Serassi, Bergamo, 1773.]

 (page 233). Born at Marino. In 1509 married the Marchese di Pescara, who fought with distinction at Pavia, but was hardly the paragon that her poetry describes. He died in 1525. She lived in Rome, Orvieto, and Viterbo, and had many famous friends, of whom Michelangelo was the greatest.

 (page 234). Born at Venice, studied at Padua. Travelled in France, Spain, and Tunis. His property was confiscated after the ruin of the Prince of Salerno, one of his patrons. Went to Rome, to the court of Urbino, and to Venice, where he helped to found the Accademia. Podestà of Ostiglia for Guglielmo Gonzaga. Father of Torquato Tasso. Wrote a dull imitation of Orlando Furioso called the Amadigi.

173. Poi chi la parte... This sonnet had an immense reputation in Italy.

 (page 238). Born at Florence; conspired 552


text:
Page:Merry Muses of Caledonia.djvu/45

(　39　)

Awa', thou flaunting God o' Day, Awa', thou pale Diana, Ilk star gae hide thy twinkling ray When I'm to meet my Anna. Come in thy raven plumage, Night, Sun, moon, and stars withdrawn a'. And bring an angel pen to write My raptures wi' my Anna.

The Kirk and State may join and tell To do sic things I maunna, The Kirk and State may gae to h—l, And I'll gae to my Anna. She is the sunshine o' my e'e, To love but her I canna; Had I on earth but wishes three, The first should be my Anna.

title: Page:Merry Muses of Caledonia.djvu/45


text:
Anna

 * "Anna", a poem by Victor Daley
 * "Anna," a song by Robert Burns
 * "Anna," a song by Robert Burns
 * "Anna," a song by Robert Burns

title: Anna


text:
Page:The American review - a Whig journal of politics, literature, art, and science (1845).djvu/14

4 to this conclusion, since great governments have never fallen but by being first corrupted and undermined by the speculations of ignorant, or fancy-ridden, or designing men. But in relations of their own—above the form politic—as affecting these higher destinies of men, their social, intellectual, spiritual existence, they are of importance never to be estimated. And the aspect of the times reflects on them a yet more grave and serious import. There has been no age of the world in which the physical energies of men have effected so rapid and wonderful achievements—no age in which their intellects have been sharpened to greater acuteness—and no age rifer with all speculative errors, with the falsest principles of taste in art and literature, with subtle delusions affecting the whole foundations of the social system. It becomes thus an age bearing in its bosom mighty and doubtful issues for the future. And this, whether we look to the eastern or the western hemisphere. The institutions of Europe seem rapidly verging to dissolution. Old forms have passed away—old foundations have been broken up. Though the convulsions of a former age, which threw down many dynasties, and thrones, and ancient usages, appear now fully subsided, it is but a deceitful calm. There is yet a power abroad on the surface of society, and a conunotion in its lowest depths, fearfully ominous of some of those great events which change the face of the moral world, and shake it to its centre.

In our own country, likewise, the same restlessness is bearing us hurriedly onward, but we fear to worse ends. The nations of Europe are restless under the burden of oppression; we are restless under the weight of mere duty and custom.

We are a people eager for novelty; we care more for the newness of a thing than for its authority. This is a trait which, while it opens the way to striking physical improvement, has an unfavorable influence upon us in many respects. It affects our morals, since morality can have no sober growth but on a ground of stability and recognised truth. It affects all our philosophy and speculative belief, since old opinions, however well considered and just, are readily abandoned for new ones. It affects all regular formation of national custom and character, because we suffer our tastes and habits to be continually changing. It especially affects, what must have all these for a partial foundation—the growth of our national literature. For if tastes may change and customs be laid aside with the hour, and opinions be held no longer than they are able to excite, and faith be considered a matter of ch.oice, it is obvious that our literature must be forever unsubstantial and fugitive. It can have no dignity, because no consistency—little beauty as a whole, because little harmony of the parts—no great body of impression, from the want of uniformity among its effective elements.

Our literature has never been sufficiently earnest. It has been too much the product of light moments, of impulsive efforts, of vacation from other and engrossing employments. There have been many graceful and pleasing productions, and some exhibiting a degree of power that justifies the highest hopes of what might be; but few great designs, long considered and carefully planned out, have been entered upon with that serious and stern determination with which Milton commenced a work "which posterity should not willingly let die." But surely, if literature has, what we know it has ever had, a forming iniluerice on the minds of those who form and rule the minds of the multitude, it is not a light thing, a thing to be played with at languid intervals as one of life's ornaments, but a matter to be borne in hand with earnest and fixed resolves. We are speaking here of original works among us; but what shall we say of the criticism of the times! We confess to an almost total distrust of its judgments. Never exhibitmg great independence or power of discerning, it has grown of late even more slavish, weak, and meaning less. Foreign productions sent over, ticketed and labelled, receive an imprimatur accordingly; the writings of our own countrymen, deserving of cordial and ready praise, must often wait for the dicta of foreign judges; and a sea of trash seems rapidly swallowing up the delicate perceptions, and calm thought, both of critics and people.

For these reasons also, in addition to those of a political nature, has it been determined, "quod bonum, felix, faustumque sit," to establish a national Review. Adding only, that all sectarian discussions and all sectional controversies will be avoided, so that the work may be of equal acceptability in every part of the country, we ask for it a support according to the character it shall be found to bear.


text: Dictionary of National Biography, 1885-1900/Bloomfield, Benjamin


text:
Page:Beowulf (Wyatt).djvu/177

Rh

title: Page:Beowulf (Wyatt).djvu/177


text:
Page:Beowulf (Wyatt).djvu/176

152

title: Page:Beowulf (Wyatt).djvu/176


text: Beowulf (Wyatt)/Persons and Places

title: Beowulf (Wyatt)/Persons and Places


text:
Page:The American review - a Whig journal of politics, literature, art, and science (1845).djvu/15

1845.]

in the country, having little knowledge of our political divisions, would be greatly confused in his attempts to ascertain the real meaning of the terms "democracy" and "democratic." Having received from former free states the impression that the vrord properly respects the "power of the people," which it literally signifies, exercised by a majority of themselves for the people's good, he would naluraliy look around to see if the modern multitude who employ that ancient appellation are a sufficient part of the community for such a possession, to what large measures of public policy they have given rise, and with what line of conduct they or their leaders have, in general, pursued the interests of the commonwealth. To his surprise, unless he had made of demagogues and their arts a philosophic study, he would find the term, in its better sense, peculiarly misapplied. He would remark, on the one hand, that by far the greater and more intelligent portion of the people, and the portion from which nearly every measure which has in any degree tended to the common benefit, together with each and all of those broad principles that can lead the nation steadily on to prosperity and true greatness, long since originated, make no use of that attractive' title, but are content to consider themselves abiders by the Constitution, consistent supporters of the Federal Republic.

By an opposing minority on the other side, he would hear the term vociferated with great zeal at all meetings in streets and club-rooms, whatever might be the occasion of their assembling, and in whatever part of the Union he might chance to be. Anxious to know, as having the finest opportunity since the days of the Athenian 'democratic,' the exact weight of the word, especially in their own rri'ind.s, and what amount of distilled opinion has filtered down to them through the ages intervening, the stranger requests one of the more favorable specimens to defi.ne his creed. He replies—"I am a Democrat." It is intimated to him that principles and names are different things, and he is pressed to state what particular measure he supports that is peculiarly democratic in its nature; what great doctrine he believes in;—briefly, what he is for.—Why, he is "for democracy!" He supports "the rights, of the people!" He "believes in Jefferson!" Sometimes the explanation would be varied to the negative form, by recounting, which they are able to do more readily and at much greatei length, what they are against. The matter pressed still further, a labarynthine definition would be the issue, garnisiied with such a variety of prefixes, according to the locality of the speaker, as to render a consecutive series of ideas out of the question. Our friend, the stranger, grows disturbed in mind. He has lost Ids old ideas of the word, and gained no new ones. It has become to him a cabalistic phrase, equivalent to the term "great medicine" among the Chippewas or Pottawatamies. But what is this to the public? The cloak is of use to the party that wear it. They have given to it a most ample latitude of comprehension, and have compelled it to cover, like charity, a multitude of sins.

We shall not quarrel with them, however, for possession of the name. During the few unfortunate years in which they have held the false tenure, they have so encumbered the domain with useless and dangerous structures, so imbued it with unnatural, unconstitutional and destructive elements, so divided and undermined it with radical tendencies leading swiftly downwards to ruin, that we hardly know if any period of rightful usage by the worth and patriotism of the nation could restore it to a just and honorable significance. Nor is it, in truth, of much consequence. Names in themselves are nothing, principles and conduct everything ; and we are desirous rather, in this article, of setting before the public the two great antagonist parties in the country, as they actually stand. We think this will be best effected by sketching, briefly and clearly as may be, the former history up to this time—especially the rise and progress, the early and the latter formation—of the Democratic party. Facts are substantial things: they cannot be lightly blown away by the breath that utters the "euphonious name" so volubly.


text:
Page:Beowulf (Wyatt).djvu/175

Rh of triumph he is attacked in his turn by Hygelac near Ravenswood, and falls by the hand of Eofor (q. v.).

title: Page:Beowulf (Wyatt).djvu/175


text: The Dictionary of Australasian Biography/Rolleston, Hon. William


text: The Dictionary of Australasian Biography/Rooke, Hon. Henry Isidore Joachim Raphael


text: Appletons' Cyclopædia of American Biography/Hosmer, George Washington


text:
Page:Beowulf (Wyatt).djvu/174

150 in marriage to Ingeld, and that the Danish king hopes thereby to terminate the feud between the two peoples (2024 ff.). Beowulf goes on to foretell that these hopes will prove vain (2067—9). That this was actually the case we learn from Wīdsīð 45—49:

Ongenþēow (nom. Ongenþēow 2486, Ongenþīo 2924, 2951, Ougenþīow 2961; gen. Ongenþēowes 2475, Ongenþēoes 1968, Ongenþīoes 2387; dat. Ongenþīo 2986), king of the Swedes, and father of Onela and Ohthere. The early strife between the Swedes and Geats, which centres round his name, is told in ll. 2472 ff., and more fully in ll. 2910—98. In retaliation for the marauding invasions of Onela and Ohthere (2475), Hæthcyn invades Sweden, and takes Ongentheow’s queen. Elan (? 62), prisoner. Ongentheow then invades the land of her captor, whom he slays, and rescues his wife; but in his hour

title: Page:Beowulf (Wyatt).djvu/174


text:
Page:Beowulf (Wyatt).djvu/173

Rh

Ingeld, 2064, son of Froda (2025), and prince of the Heathobards. Beowulf tells Hygelac that Hrothgar’s daughter Freawaru is promised

title: Page:Beowulf (Wyatt).djvu/173


text:
Page:Beowulf (Wyatt).djvu/172

148 son; but Hrothgar gives it to Beowulf, and Beowulf gives it to Hygelac (2155 ff.).

title: Page:Beowulf (Wyatt).djvu/172


text:
Translation:Ben Ish Chai/Year One/Tzav

Preface
These halakhot, pertaining to the Festival of Matzot, I usually lecture on Shabbat haGadol each year, b"eh, with their connection being inside the lecture of that holy day according to what connection coincides in the lecture, b"eh.

הלכות אלו השייכים לחג המצות דרכי לדרשם בשבת הגדול בכל שנה ושנה בעזה"י, וקישור שלהם יהיו בתוך הדרשה של היום הקדוש ההוא כפי מה שיזדמן הקשר בדרשה בעזה"י:

1
Before the night of the fourteenth it is necessary to visit all the rooms and houses in the courtyard, and also a woman should thoroughly inspect all the all the clothes, in their pockets; perhaps they put chametz in them, and even if there is a doubt she needs to check and see. And then at the beginning of the night of the fourteenth we check for chametz with the light of the candle after the stars come out, immediately and right away. And he should do netilat yadayim before saying the berakhah on the bedikah, as mentioned by the acharonim z"l.

קודם ליל י"ד צריך לכבד כל החדרים והבתים שבחצר, וגם האשה תעיין היטב בכל הבגדים בכיסים שלהם אולי הניחו בהם חמץ, ואפילו על הספק צריכה לבדוק ולראות, ואז בתחלת ליל י"ד בודקים את החמץ לאור הנר אחר צאת הכוכבים תכף ומיד, ויטול ידיו קודם שמברך על הבדיקה וכנז' באחרונים ז"ל:

2
It is necessary to check with the light of a candle made of wax, and he should not bring two that are large or stuck together, for it would be like an avukah/torch, and we do not check with the light of a torch. And the lamps that we do not check with were given a mnemonic, חשש"א/chashasha, meaning simply, chelev/suet, shuman/oil, avukah/torch; and see [the book] מל"ח. And the candles that presently come from European cities are made from suet, so we do not check with them.

צריך לבדוק לאור נר אחד של שעוה, ולא יביא שנים הגדלים או דבוקים ביחד דהוי כאבוקה, ואין בודקים לאור האבוקה, והנרות שאין בודקין בהם נתנו בהם סימנא חשש"א בעלמא שהוא ר"ת חלב שומן אבוקה ועיין מל"ח, והנרות הבאים בזה"ז לעירנו מערי אירופ"א הם של חלב ואין מדליקין בהם:

אות ג צריך לבדוק בחורין ובסדקין ובכל מקום שמכניסין בו חמץ, ולא יקוץ בבדיקתו אע"ג שיש לו טרחא גדולה שכותלי הבית בנויים באבנים קטנים ואין עליהם טיחה, כי מצוה זו היא גדולה מאד ולפום צערא אגרא, ויבדוק במקום קיבול העשוי בבנין הכתלים שקורין בלשון ערבי בשם רוואזי"ן וכיוצא בזה, ואם שכח או נאנס ולא בדק בלילה יבדוק ביום תכף ומיד אחר תפלת שחרית, ותהיה הבדיקה לאור הנר, ורק באכסדרה שאורה רב אין צריך נר:

אות ד לא יתחיל שום מלאכה, ולא יאכל עד שיבדוק, וטעימא בעלמא לאכול פירות, או פחות מכביצה פת מותר קודם בדיקה, וגם אם יש לו עת קבוע ללמוד לא ילמוד עד שיבדוק:

אות ה קודם בדיקה יברך אקב"ו על ביעור חמץ, לפי שהבדיקה היא צורך הביעור, ואע"ג דמצוה זו היא באה מזמן לזמן אין מברכים עליה שההחיינו, מיהו כתבו האחרונים אם נזדמן אצלו בגד חדש או פרי חדש יברך שהחיינו ויכוין לפטור גם מצוה זו, ואם שכח ולא בירך על ביעור חמץ יברך כל זמן שלא סיים הבדיקה ואם בודקים עמו בני הבית יברך הוא לבדו ויתכוונו הוא והם לצאת י"ח, ולא ידבר בין הברכה לתחלת הבדיקה, ואם דיבר שלא מענין הבדיקה צריך לחזור ולברך, וטוב שלא ידבר בדברים אחרים עד שיגמור כל הבדיקה ויצניע תחלה החמץ שיש לו בעבור אכילתו ויכפה עליו כלי:

אות ו המנהג שמוליכין עם הבודק קערה שנותנין בתוכה חתיכת לחם וסכין ככדי לחטט בה בחורין וסדקין, ויש נוהגין לתת עשרה פתיתי חמץ בזויות הבית קודם בדיקה כדי שימצאם הבודק ויבערם, ופה עירינו בגדאד נוהגין להניח בקערה הנז' מעט מלח, והטעם דהשטן וגונדא דיליה מתקנאין במצות בדיקת החמץ הרבה, ולכן מוליכין עם הבודק מלח לדחות המשטינים והמקטרגים, ע"ד שאמרו בהשמת המלח על השלחן, ועוד ט"א דעושין כן לסימנא טבא שנזכה לשנים רבות לבדוק בכל שנה ושנה, דהמלח הוא סימן לקיום דכתיב ברית מלח שהוא דבר המתקיים:

אות ז אחר הבדיקה בלילה מיד יבטלנו ויאמר כל חמירא וכו' דלא חיזתיה וכו' ליבטיל ולהוי כעפרא דארעא, וצריך שיבין מלת חמירא שם הכולל חמץ ושאור, גם יבין דהביטול הוא שעושהו הפקר ואין לו רשות בו, ויאמר הביטול שלשה פעמים כמ"ש במ"ב:

אות ח החמץ אסור באכילה ביום י"ד מארבעה שעות ולמעלה, אבל בהנאה מותר בשעה חמשית ג"כ, ואלו הם שעות זמניות, ונחשוב אותם מעמוד השחר, ואחר אכילתו ינקה שיניו בחתיכת עץ דקה, שיכניסנה בחורין ובסדקין שבשיניים כדי שלא ישאר חמץ דבוק שם, ואחר נקוי ירחוץ וידיח פיו היטב במים וישפשף שיניו באצבעו היטב דחמץ בפסח במשהו, מעעשה באחד שהיה נזהר הרבה בשמירת המצה בלישה ואפיה ובכל הלכות פסח, והנה בליל פסח אחר שישן חלם דא"ל אדם אחד אוי לו שאכל חמץ משהו, ויקץ ויתמרמר מאד ויבך בכי גדול וחזר וישן מתוך בכייתו, ויחלום והנה איש מדבר עמו וא"ל זה החמץ שאכלת הוא שנשאר בין השינים פירור קטן חמץ מאכילה שאכל בע"פ בבוקר, ובעת שהיה אוכל ולועס המצה בלילה נפרד אותו פירור מבין השיניים ונדבק במצה ואכלו עם המצה, על כן כמה וכמה צריך האדם לשום לבו דבר זה להזהר בנקוי שניו היטב:

אות ט מי שיש לו חמץ בחנותו וא"א לפנותו מחנותו למכרו לגוי שצריך למכרו בעודו בחנות לגוי, יזהר למכרו כפי הדין שיקבל מן הנכרי מעות ויאמר לו בפירוש שהוא מוכר לו כל החמץ פ' שיש לו בחנותו, וגם הוא מוכר כל הכלים שמונח בהם החמץ, כי היכי דלא להוי ככליו של מוכר ברשות לוקח דלא קנה, וימסור לו כל המפתחות של החנות ויאמר לו בפירוש שהוא מוסר לו במפתחות כדי שיכנס לחנות בכל עת שירצה ויעשה בחמץ שבתוכו כחפצו ורצונו כאדם העושה בשלו בלי שום מוחה שבעולם מיהו עדיף טפי שלא יעשה דרך מכירה אלא דרך מתנה, שיתן במתנה גו"ש את החמץ ואת הכלים שמונח בהם לנכרי, וימסור לו את המפתחות של החנות כדי שילך הנכרי ויעשה בחמץ כחפצו ורצונו, מפני שדרך המתנה היא יותר נכונה, דהמכירה אינם עושים כתקנה, וכל זה יעשה בבוקר תכף אחר תפלת שחרית ככדי שלא ישכח מחמת טרדא, ואע"פ שזה הגוי מחזיר לו הכל אחר הפסח ואינו נהנה כלום, אין בכך כלום כיון דבאמת הנכרי קנה כל זה כפי הדין: ואותם שיש להם מיני מתיקה שיש בהם קמח לא ישהו אותם בבית, אלא ימכרו לגוי או יתנו אותם לו במתנה גמורה, ואע"פ שהגוי מחזיר אותם להם אחר פסח, וכן אותם שיש להם דגן שקורין בורגי"ל, וכן משקה שקורין בירה צריכין למכור לנכרי או ליתנם לו במתנה גמורה ויקחם אצלו לבית, ואם שכחו ולא מכרום או לא נתנום במתנה לנכרי קודם פסח, ועבר עליהם הפסח אסורים בהנאה אחר הפסח, אבל סוכ"ר הבא מערי אינדי"א וכן קנ"ד הבא מערי אירופ"א וכן מתוק קורין נבא"ת מותר להשהותם בבית בפסח ורק אין אוכלים מהם בפסח, ומי שיש לו חמץ בספינה או בשיירה ימכרנו לנכרי במעות ובשטר, ויבא אצל המורה ללמדנו נוסח השטר איך הוא:

אות י אחר שגמר אכילתו ביום י"ד ישרוף הוא בכבודו ובעצמו את חמץ ההנשאר דמצוה בו יותר משלוחו, אבל אסור לזרוק החמץ ברשות הרבים משום בזיון, וגם יש בזה חילול השם בעיני הגויים, והמנהג לשרפו בחצר בערבה של הושענה, ועיין חיים לראש דף י"ב ואחר שריפתו יבטלנו מיד ויאמר דחזיתיה ודלא חזיתיה וכו', ויאמר הביטול שלשה פעמים, ולא יבטלנו קודם שרפה, כדי לקיים מצות ריפה בחמץ שלו, ואם לוה ככר קודם פסח, מוטב להחזירו קודם פסח ואם לא החזירו קודם יחזירנו אחר פסח ואין בזה חשש, ואם לא יחזירו יש בזה משום גזל:

אות יא הלובש כתונת חדשה ממין הבגדים שיש בהם חמץ נוקשא שקורין בערבי נש"א, צריך לכבסה קום פסח היטב היטב, שישרה אותה במים קודם כבוס כדי שיוכל להעביר את זה הנש"א ממנה ע"י כבוס וילבשנה במועד, שםא תשאר בזה הנש"א שבה אז קרוב הדבר שיבא זה הנש"א בתוך פיו במועד בזמן שהחמץ אסור במשהו, יען כי דרכן של בני אדם ככשחוגרין מכנסיים בבית הכסא לאחוז הכתונת בשיניהם, וגם לפעמים מקנח פיו וכן שיניו בכותנתו, וכן יזהרו לכבס קודם המועד מטפחות החדשות באים מערי אירופ"א שגם אלו יש בהם חמץ נוקשא שקורים נש"א, וכן יכבסו המפה שפורסין על השלחן שאוכלין עליו שיש בה נש"א, וכן בבגד שפורסין על המטות כשיושבין עליהם בסעודתם בשלחן, שיזדמן חתיכת לחם לחה או פרי לח שנופל עליה וקולט מן הנש"א הנז' וטועם אותו בפיו וכן כיוצא בזה:

אות יב לא ישתמש בכלים של חמץ בפסח בלי הכשר, וכפי תשמישו הכשר שלו שאם נשתמש בו חמץ ברוטב ברותחין, הכשרו ע"י הגעלה במים רותחין, ולא יכניס הכלי תוך המים אלא רק אם הוא רותח, ואם נח מרתיחתו יבעיר עוד אש וירתיחו המים או יגעיל בהם, וטוב להשהות מעט את הכלי בתוך הרותחין די שיכנסו הרותחין לתוך עובי הכלי וכדי יציאת הגיעול לחוץ וכנז' בש"ע לר"ז ז"ל, ודוקא שהיה מועטת ישהה אותם, אבל לא ישהה הרבה, וקודם ההגעלה ישופם היטב ויעביר מהם כל חלודה, ואם יש גומות שא"א לנקות החלודה משם צריך ליבון במקום הגומות, וגם ידות הכלים צריך להגעיל, ויזהר להגעיל קודם שעה חמשית כדי שלא יצטרך לכמה תנאים, ואפילו המגעיל קודם שעה חמשית יזהר שלא יהיו הכלים בני יומן, משום דלא לחלף בכלי של איסור, כי בשאר ימות השנה אין להגעיל כלי של איסור אלא א"כ אינו בן יומו, והמגעיל ע"י צבת יגלגל הכלי, וגם כסוי הקערה צריך הגעלה: וכתוב בשער טעמי המצות פ' עקב אזהרה מרבינו האר"י ז"ל, ראוי ליזהר שלא ללבן הכלים של נחשת עם בדיל המותך כדרך העולם להשתמש בהם מצה עד שיגעילם תחלה, לפי שזה הבדיל שהותך עליו נעשה קלליפה על הנחשת ומונע פליטת החמץ מתוכו אם יגעילוהו אח"כ, והליבון בבדיל עצמו אינו מועיל לפי שהליבון נתנו לו חז"ל שיעור שיותזו ממנו ניצוצות, וליבון הבדיל לא יתלבן שיעור נתיזת נצוצות, ולכן יותר טוב להגעילו תחלהה לפלוט החמץ, ואח"כ ילבנהו הגוי לפניו בבדיל, ויהר שלא יכבה הכלי אח"כ במים שלפני האומן שבהם מכבה הכלים של חמץ עכ"ד יע"ש, ופה עירינו יע"א לא נהגו בכך אלא מלבנים כלים שמשתמשים בםה בחמין כל השנה בבדיל תחלה, ואח"כ מגעילים אותם להשתמש בהם בפסח, ואין אנחנו מוחין בהם, מפני דפה עירנו אין דרכם לבשל בכלים אלו בשאר ימות השנה חמץ גמור בעין כתבשיל שיש בו פת וקמח, ורק במחבת דרגם לטגן בה עיסהה מקמח, ואפ"ה אין זה רוב תשמישה, ולכן איןן אנחנו מוחים בהם לעשות ע"פ אזהרת רבינו האר"י ז"ל הנז', אך ודאי יר"ש צריך להזהר בכך, וכן בכלי שנאסר משום בשר בחלב, וכן אר כלי איסור שרוצה ללבנו בבדיל ולהגעילו, שצריך ליזהר כל אדם בזה להגעילו תחלה ואח"כ ילבנו בבדיל, כמו אזהרת רבינו האר"י ז"ל הנז':

אות יג נהגו לשטוף הכלים בצונן אחר הגעלה, כדי שלא יבלע הכלי מן לכלוך מים רותחין שעל גביו, כי ליטת הכלי נתערב ברותחין, ואע"פ שנתבטל בששים אעפ"כ נהגו לכתחילה להעבירו ע"י שטיפה בצונן וכנז' בש"ע להגאון ר"ז ז"ל, ולבוש כתב טעם אחר בזה:

אות יד כלים שנשתמשו בהם ע"י האור ביובש, כגון שפודים ואסכלאות שקורין בערבי סגא"ת שנשתמשו בהם חמץ, צריך ליבון להכשירם לפסח, ולא מהני להו הגעלה, והמחבת שמטגנים בה די בהגעלה, אבל מור"ם ז"ל כתב צריכה ליבון והמחמיר ללבנה תע"ב, מיהו אין צריך ליבון רב שיהיו ניצוצות נתזין ממנה, אלא די בליבון שיהיה הקש נשרף עליה מבחוץ, וכלי חרס אפילו אותם המצופין שקורין פרפור"י שמשתמש בהם רותח דכלי שני לא יועיל להם שום הכשר, אלא ינקם היטב ויצניעם במקו סגור, כדי שלא יטעה להשתמש בהם בפסח, וקערות שהם כלי מתכות שה מצופים בהיתוך זכוכית אין להגעילם, וכל כלי הזכוכית שנשתמש בהם בצונן, אפילו שנשתמש בהם משקה העשוי משעורים שהוא הנקרא בירה, יש להם היתר להשתמש בהם בפסח ע"י ערוי שימלאם מים וישארו בהם כ"ד שעות, ואחר כ"ד שעות ישפכם ויחזור וימלאם מים חדשים ויהיו ג"כ בהם כ"ד שעות, וישפככם ויחזור וימלאם עוד מים חדשים שיהיו בהם כ"ד שעות, ובזה מותרים להשתמש בפסח, מפני שבליעתם בתחילה היתה בצונן:

אות טו בשאר ימות השנה אם לוקח כלי מתכות ישן ממהגוי צריך להגעילו תחלהה, ואח"כ יטבילנו, ויברך על טבילת כלי, ואם הם שני כלים או יותר יברך על טבילת כלים כן המנהג פה עירנו יע"א, ודלא כמ"ד דיברך על טבילת כלים אפילו אם מטביל כלי אחד, והכלים שמכניסים בהם יין או שכר לקיום שקורין בערבי קרארי"ב דינם ככלי מכות, ואם קנה חשים יטביל אותם ויברך כסברת הרב בית דוד ז"ל, ודלא כהרב מטה יאודה ז"ל כן ההסכים עט"ר הרה"ג מור זקני רבינו משה חיים זלה"ה וכן הנהיג פה עירנו בגדא"ד משנים קודמניות, וכן היה דורש ברבים בכל שבת הגדול, וכן היה דורש עט"ר ההרב מור אבי זלה"ה בכל שבת הגדול, וכן אני העבד דורש בכל שבת הגדול בעזה"י, נמצא המנהג בזה ברור ויציב ואין כאן חשש סב"ל:

אות טז אין לשין אלא במים שלנו, ושואבים אותם סמוך לבין השמשות, וא בין השמשות, וכתב הרה"ג הרח"ף ז"ל בחיים לראש, זמן המוגבל לשאיבה הוא עשרה דקים קודם קריאת המגר"ב, באופן דכיון שנעעשהה י"ב שעות בשלימות וקרא המגר"ב, אז תכף ויד יפסיק מלשאוב עוד יע"ש, ואסור לשאוב לכתחילה למצת מצוה ע"י גוי ויזהר לרחוץ ידיו קודם שישאוב ויאמר בפיו הריני שואב מים לשם מצת מצוה:

אות יז טוב שלא תגע אשה נדה במים ששואבין למצת מצוה וכמ"ש בח"ל, ויזהרו לכסות פי הכד יפה שלא יפול דבר לתוכו, ואם מניחם בלילה בגג יזהר להורידם קודם הנץ החמה, שמא ישכחם ותזרח עליהם השמש, או שמא יהיה יום מעונן דיומא דעיבא כויה שמשא, ואם יש לו אכסדרא טוב להניחם בלילה באכסדרא:

אות יח הן למצת מצוה הן לשאר מצות צריך להזהר שלא ילושו קודם עמוד השחר, יען שצריך להמתי על המים שיעור לילה אחת עכ"פ ואח"כ ילושו בהם, ובערב פסח אם מוכרח ללוש קודם עלות השחר מחמת הרבוי, צריך שישאוב את המים בין השמשות של ליל י"ג, אבל אם שאבם בבה"ש של ליל י"ד אין ללוש באלו המים קודם עמוד השחר דצריך עכ"פ לילה אחת, אע"פ דיש מקפידים להצריך י"ב שעות מעת השאיבה, הנה בשעת הדחק ולצורך גדול יש לסמוך על אותם דס"ל דסגי בלילה אחת אפילו אין בה י"ב שעות, וצריך להזהיר כשמוציא מים מן החבית ליתן ללוש בהם שלא יכניס ידיו בתוך המים, כי הידים חמין הם ומחממין את העיסה וכמ"ש רבינו זלמן ז"ל בש"ע, גם צריך להזהר שלא ילוש הקמח אחר הטחינה אלא עד שיעבור עליו כ"ד שעות, משום דמרתח ע"י הטחינה:

אות יט אין לשין לפסח עיסה גדולה יותר מן תק"כ דרה"ם, ויותר טוב ללוש אותה פחות מן תק"כ, ושיעור עעיסה שחייבת בחלה הוא קמח משקל שבע מאות ובעה ושבעים דרה"ם, כי כן עולה מ"ג ביצים וחומש ביצה למשקל הביצהה י"ח דרה"ם, וכנז' בפוסקים ועיין חיים לראש דף ק"י יע"ש, ומאחר שאנחנו נזהרים שלא יהיה בעיסה שלשין לצורך הפסח שיעור החייב בחלה, לכן טוב לניח כל ההמצות אחר אפיה בסל אחד והסל מצרפם לחלה, ואז מפריש חלה ומברך, ואם אין לו סל או תיבה אחת לצרפם, בתוכה, יניח המצות במקום אחד ויפרוס עליהם מפה שלא יתגלה מהצות כלל ויפריש חלה, והברכה של החלה היא אקב"ו להפריש חלה תרומה, ואע"פ דיש מי שכתב הנוסח הוא תרומה חלה, המנהג פה עירנו לברך חלה תרומה, וכן היו דורשים עט"ר ההרב מו"ז שלה"ה, ועט"ר הרב מור אבי זלה"ה בציבור בכל שבת הגדול, ושמעתי שכן המנהג בעיה"ק תוב"ב:

אות כ אם שכח ולא הפריש חלה קודם יו"ט, ונזכר ביו"ט אין מפרישין חלה ביו"ט כמ"ש בש"ע סי' תק"ו, כיצד יעשה יאכל בלא חלה, וישייר מצה אחת עד מוצאי יו"ט ויפריש חלה מאותה מצה, דחלת חו"ל אוכל ואח"כ מפריש, ואע"פ שיש אומרים דלא אמרינן בחוצה לארץ אוכל ואח"כ מפריש אלא דוקא בההיכא דהוה בהו שיעור חלה בעודה עיסה, אבל אם לא היה בעיסה שיעור חלה, אלא אח"כ צירפם בכלי אחד ונתחייבו בחלה לא מהני בה לשייר מצה אחת להפריש ממנה חלה במוצאי יו"ט, אלא צריך שישייר מעט מכל מצה ומצה כדי לתרום מן המוקף, הנה העליתי בסה"ק קבציאל העיקר כסברת החולקין דס,ל גם בכהאי גוונא דלא היה שיעור בעיסה תחלה, אלא שאחר אפיה נתנם בכלי לצרפם, מהני לאכול מהם קודם הפרשת חלה, ורק אח"כ ישאיר מצה אחת ויפריש ממנ החלה, על כן אם שכח ולא הפריש קודם יו"ט יסמוך על סברה זו לאכול ולהפריש אח"כ ממצה אחת ועיין בש"ע לר"ז ז"ל ה"פ סי' תנ"ז סעיף יו"ד וי"א יע"ש:

אות כא אחר שיברך ויפריש יאמר בפיו הרי זו חלה, כדי שיקרא לה שם בפיו אחר הברכה, ואע"ג דאיכא רבים דס"ל דלא בעינן לקרא לה שם, עכ"ז כיון דאיכא רבוותא דס"ל הכי, מאי הפסד יש באמירת ג' תיבות אלו למעבד אליבא דכ"ע, כן העליתי בס"ד בתשובה בסה"ק רב פעלים:

אות כב הרא"ש ז"ל היה משתדל בעשיית מצת מצוה בכבודו ובעצמו, וכן ראוי לכל אדם לעשות, ואמר רבינו האר"י ז"ל המטריח עצמו במצת מצוה עד שמזיע יועיל לתיקון קרי, והלש אחר איסור חמץ יאמר בתחלת הלישה כל פירורין שיפלו בשעת לישה ועריכה, וכן בצק הנדבק בכלים יהיו הפקר כעפרא דארעא, והמנהג להצניע הלולבין להסיק בהם התנור לאפית מצת מצוה, והנה מצות מצוה זו מצוה מן המובחר ללוש ולאפות אותה בערב פסח אחר שבע ומחצה ועיין ברכ"י ז"ל:

אות כג אם נמצא חטה במצה בעודה חיה, אם אינה מבוקעת יקח מן המצה כדי נטילת מקום, והמצה עצמה מותרת, ואם היא מבוקעת יאסור כל אותה המצה שנמצאת בה החטה אבל אם החטה נמצאת בעיסה אפילו מבוקעת, נוטל בה כדי נטילת מקום בלבד וזורקו לאש וכל העיסה מותרת, מפני שיש בזה הפסד מרובה וגם שעת הדחק וכמ"ש בסה"ק מקבציאל:

אות כד אסור לעשות מלאכה בע"פ מחצות ולמעלה אפילו בחנם. וצריך להסתפר קודם חצות, ואם שכח קודם חצותיסתפר אחר חצות ע"י גוי, אך צריך שיעמיד ישראל ע"ג לראות מתחילת תספורת עד הסוף, ואפילו קציצת הצפרניים טוב להזהר לקוץ אותם קודם חצות:

אות כה הבכורות אפילו הם כהנים או לויים מתענים בערב פסח בין בכור מאב בין בכור מאדם ודוקא הזכרים אבל הנקות לא נהגו להתענות, והזכר אפילו נולד אחר נפל ג"כ יתענה, והנולד אחר ולד שמת תוך שלשים יום וכלו לו חיו לא יתענה, דיש לסמוך בזה על הגאון שבות יעקב והגאון דגול מרבבה דמקילין בזה, ואם הבכור עצמו היה חתן או אבי הבן או סנדק מותר לאכול ואין צריך לפרוע תעניתו אחר החג, אבל אם נזדמן לו פדיון שפודה את בנו אין לאכול, ויש נוהגים דהחתן מזמין את הבכורות לסעוד בו ביום אצו בסעודת חתן, וכן אבי הבן בסעודת מילה ואין אנחנו מוחין ביד הנוהגים בכך, מיהו אינו יכול להזמין הרבה אלא רק צמצום להשלים העשרה ולא יותר ועיין ח"י, ובסעודת סיום מסכתא אם הבכור גמיר וסביר להניח מה שאומרים בעת הסיום מותר לו לאכול שם ועיין חיים לראש:

אות כו אסור לומר בשר זה לפסח, אלא יאמר בשר זה ליו"ט, ואסור לאכול מצה בערב פסח, וגם בלילה של ערב פסח אין לאכול, אבל מצה מבושלת שבישלה קודם י"ד מותר לאכול בי"ד, כן העלתי בתשובה בס"ד בסה"ק רב פעלים, ולא יאכל הרבה בערב פסח, כדי שיאכל בליל פסח לתיאבון משל למי שיזדמן אצלו אורח וכו':

אות כז יזהרו הנשים בבדיקת החזרת והכרפס, דכל תולע יש בו חיוב חמשה מלקיות, והדבר הזה תלוי בצואר האשה בעלת הבית דכל בני הבית סומכין עליה בזה, ואם מקילה בבדיקה אפשר שיהיה תלוי בצוארה חיוב מלקות יותר משערות ראשה, בפרט בהיות בני הבית מרובין ובמקומות אלו שהתולעים קטנים מצויים הרבה בירקות, מעשה בחכם אחד שנכנס בערב פסח לחצר אחד, וראה את האשה בעה"ב לפניה שני סלים גדולים מלאים חזרת, והיא רוחצת העלים של החזרת ורואה אותם במהירות כלאחר יד ומנחת בסל לפניה ויאמר לה החכמם כמה שערות יש בראשך, א"ל לא מניתי אותם ולפי דעתי א"א למנותם, א"ל שערות ראשך אפשר להמנות, אך חיוב המלקיות אשר בצוארך א"א להמנות, א"ל מה אעשה בני הבית מרובין ורוצין לאכול חזרת הרבה כי ערב להם, א"ל תשובה זו לא תצילך ביום הדין, על כן שמעי לעצתי ותשליכי העלין שצריך להם בדיקה מרובה, ותקחי הקלחים דוקא וכן הכרפס תבדקי להם שיעור מועט לצאת י"ח דוקא על כן בית שאוכליו מרובין ולא יש בודקים הרבה יעשו כן, ונוהגים שלא לאכול חזרת בערב פסח, וכן בחו"ל אין אוכלים חזרת ביום ראשון של פסח:

אות כח היה שלחנו ערוך מבעוד יום כדי שיקדש מיד כשתחשך דהיינו אחר צאת הכוכבים, וישתה בהסיבה כל ארבעה כוסות, וכולם צריכין מזיגה ויעשה המזיגה במים בשלש פסקות זא"א, ובעה"ב ימזוג לו הכוס אחד מבני הבית דרך חירות, גם יקבל הכוס בשתי ידיו משתי ידיו של הנותן, גם אכילת כל ארבע כזייתות של מצה יהיו בהסיבה בין אנשים ובין הנשים בין הגדולים בין הקטנים, וההסיבה צריכה להיות על צד שמאל, ואפילו איטר מסב על שמאל כל אדם ודלא כמאן דכתב להפך:

אות כט צריך לשתות רוב הרביעית בבת אחת דהיינו שתייה אחת ולא יפסיקנו בשתי שתיות, ובדיעבד אפילו הפסיק כמה פעמים יצא, ורק לא ישהה מתחילת שתיה עד הסוף יותר מכדי שתיית רביעית, ומשקל הרביעית הוא כ"ז דרה"ם, ולכתחילה צריך שישתה כל הרביעית, אך בדיעבד אם שתה רוב רביעית יצא י"ח וכנז' בפוסקים, ואע"ג דברכה אחרונה אין לברך בשותה רוב רביעית, משום דיש בזה פלוגתא וסב"ל, עכ"ז בליל פסח דאיכא ד' כוסות וברכה אחרונה שייכה לכולהו, אם בחד מנייהו או בתרי שתה רביעית שלם, יוכל לברך אח"כ ברכה אחרונה, אבל אם לא שתה בשום חד רביעית שלם לא יברך ברכה אחרונה על היין דסב"ל, על כן ידחוק עצמו לפחות בכוס אחד לשתות רביעית שלם, ואם יש בכוס כמה רביעיות צריך לשתות רובו, וכל הארבע כוסות צריכין שטיפה והדחה שירחצם מבית ומחוץ בכל פעם:

אות ל מביאין לפני בעה"ב קערה שיש בה שלושה מצות ומרור וחרוסת וכרפס וזרוע וביצה, והחרוסת זכר לטיט שנשתעבדו בו אבותינו, לכך מניחים בתוכו אגוזים ושקדים, והזרוע זכר לפסח דבזמן בהמ"ק היה מביא גם את הפסח בשעת אמירת ההגדה, והביצה זכר לקרבן חגיגה, ומנהגנו לעשות הזרוע צלי והביצה שלוקה במים, ואם שכח ולא צלה הזרוע בערב פסח מותר לצלותו בליל פסח, אע"ג דאין אוכלין צלי גם ביום ראשון וכמ"ש בסה"ק מקבציאל, וצריכין להזהר בכל ביצים ששולקין בקדרה בפסח שירחצו תחילה במים צוננין בתוך כלי אחד בפ,ע, מפני כי אצלינו אלו המוכרים את הביצים קונים אותם מן הערביים והם מניחים אותם עם הקמחים שלהם ונדבק על קליפתם קמח, לכך ירחצום היטב תחלה כי חמץ בפסח במשהו:

אות לא נוטל ידיו לצורך טיבול ראשון ולא יברך על נטילה זו, ואשרי הנזהר ליטול ידיו בטיבול משקה בכל השנה כולה, ועט"ר הרב מור אבי זלה"ה היה נזהר בכל השנה והיה מזהיר לכמה בני אדם בזה כי באמת מנהג העולם להקל בזה בשאר ימות השנה הוא בנוי על סברה יחידאה ועיין בשו"ת מטה יוסף ז"ל מ"ש בזה:

אות לב יקח כרפס פחות מכזית, שלא יתחייב בברכה אחרונה ויברך עליו בפה"א, ויכוין לפטור המרור ויטבול אותו בחומץ ויאכלנו בלא הסיבה, וכמ"ש הגאון חיד"א ז"ל וכן מנהגינו מזמן עט"ר הרה"ג מור זקני זלה"ה לאכלו בלא הסיבה, וטילול ראשון זה שהוא כרפס בחומץ, הוא זכר לסיבת קושי השעבוד שהיה בשביל מכירת יוסף הע"ה ושהטבילו כתונת פסים שלו בדם ומכרוהו וגרמו צער ליעקב אע"ה, וזה נרמז בכרפס והיינו אותיות כ"ר הם סוף מכר ואותיות פס הם ראש פסים, וטיבול שני שהוא מרור בחרוסת הוא זכר לקושי השעבוד עצמו שמררו חייהם במעשה הטיט הרמוז בחרוסת וכמ"ש בזה בסה"ק מקבציאל ואע"ג שאמרנו שצריך ליקח כרפס פחות מכזית כדי שלא יתחייב בברכה אחרונה הנה אם שגה ואכל כזית צריך לברך אחריו בג"ר, ועכ"ז לא יברך על המרור בפה"א יען דחשיב מצרכי הסעודה הבאים תוך הסעודה, ויזהר שלא יאכל כל הכרפס שיש בקערה אלא ישאר בקערה מהכרפס עד אחר המוציא, דצריך שיהיה סוד הקערה שלם עד לאחר אכילת מצה ומרור:

אות לג יקח מצה האמצעית ויחלקנה לשתיים, ויתן חציה הגדול לאחד מהמסובין להצניעו לאפיקומן, וחצי הב' הקטן יניח בין שתי המצות השלימות, וכפי הסוד יחלקנה להאמצעית צורת ד"ר וצירו של ו' יניח לאפיקומן וצורת ד' יניח בין המצות וכשאומר הא לחמא עניא יגביה בפרוסה, וימאר הא בציר"י, ומנהגנו לכפול פסקא זו ג"פ, ואח"כ יצוה להניח הקערה בסוף השלחן, גם ימזגו הכוס ויניחו לפניו כדי שישאלו ויאמרו מה נשתנה, וכשיתחיל לומר עבדים מגישים הקערה לפניו, וכשאומר אין מפטירין אחר הפסח אפיקומן מנהג יפה לאחוז חצי המצה הטמונה לאפיקומן להראות לבני המסיבה שהוא זכר לפסח וכנז' בספר תניא, וכשמגיע למצה זו, יגביה המצה השלימה העליונה שלפניו לחבוב מצוה, וכן ה"ה כשיגיע למרור זה, אבל כשאורמ פסח שהיו אבותינו אוכלין לא יאחוז הזרוע בידו אלא יראנו בלבד, וכשיגיע להיא שעמדה, יאחוז בידו הכוס שמזגו לו, ויכסה הפת, ויזהר לכסות הפת בכל עת שלוקח הכוס בידו:

אות לד יטול ידיו ויברך ענט"י, ויקח המצות שלשתם ביחד משום לחם משנה, ויברך המוציא וישמיט השלישית וישאר בידו מצה העליונה והפרוסה, ויברך על אככילת מצה ויבצע מהעליונה והפרוסה כזית מזו וכזית מזו, וכל כזית הוא תשעה דרה"ם, ויטבלם במלח ג"פ ויאכלם בהסיבה, ויכניס שתי כזייתות אלו בפיו ביחד, כדי שיאכל משניהם בבת אחת ואם יש לו אונס שאינו יכול לעשות כן וירצה לפרר כל כזית פרורין קטנים להכניסם בפיו, אז יכניס פרורי כזית השלמה תחלה וכנז' באחרונים. ואח"כ יקח כזית מרור וישקענו בחרוסת, וינער מעט מן החרוסת דבעי טעם מרור, ויברך על אכילת מרור ואין צריך הסיבה, ואח"כ תכף נוטל מצה השלישית ובוצע כזית ממנה וכורכו עם כזית מרור ומטבל בחרוסת, ואומר זכר למקדש כהלל הזקן וכו' ויאכלם בהסיבה, ויזהר שלא ידבר דברים חיצונים בין אכילת מצה לאכילת הכורך, ולכן יאכלם בזא"ז תכף בלא עיכוב, ואח"כ סועד וגומר סעודתו בשמחה ובטוב לבב:

אות לה אחר שגמר סעודתו יאכל בשמחה את האפיקומן השמור בתוך המפה זכר לפסח הנאכל על השבע, ולכן יזהר שלא יאכל הרבה בתוך הסעודה כדי שיאכל האפיקומן לתאבון, ויאכל ממנו שתי כזייתות למצוה מן המובחר, שהם כזית אחד זכר לפזח וכזית אחד זכר למצה הנאכלת עם הפסח, ואם הוא זקן או חלוש מאד וקשה עליו לאכול שתי כזייתות יאכל כזית אחד דוקא זכר לפסח, וצריך לאכול אותו במקום אחד, ולא בשתי מקומות, ואפילו בחדר אחד בשתי שלחנות אסור, ויזהר לאכלו קודם חצות, וטוב שגם ההלל יאמר קודם חצות, ולא יתנמנם באמצע אכילת האפיקומן, ואם הוא מסב לבדו על השלחן אפילו בתוך הסעודה קודם אכילת האפיקומן לא ישן ועיין ש"ג ז"ל: אחר האפיקומן אין לאכול שום דבר, משום דבעינן שיהיה טעם האפיקומן בפיו עד שישן, ורק מים מותר לשתות, ויש מתירין בקהוו"א ויש לסמוך עליהם לצורך גדול, ושתיית שם הסכים הרח"ף בח"ל להזהיר בליל ראשון, אבל בליל שני התיר, ומה שקורין אותו אפיקומן הוא נטריקון אפיקו מיני שלא יאכלו עוד, ועט"ר הרב מו"ר אבי זלה"ה פירש אפיקו מ"ן ר"ת מיין נוקבין העולין מן מצות אכילת מצה ואכילה זו היא מצוה אחרונה ודפח"ח:

אות לו אם שכח ולא אכל האפיקומן עד שנטל ידיו, או אמר ההב לן ונבריך, יאכל אותו בלא ברכת המוציא, ואם לא נזכר עד שבירך בהמ"ז אם לא שתה כוס שלישי, יטול ידיו ויברך המוציא ויאכל ההאפיקומן, ואם שתה כוס שלישי ואח"כ נזר, הנה אם אכל תוך הסעודה מזאת המצה השמורה משעת קצירה שיעור כזית סומך על זהה, ואם לאו אז אילו אם לא נזכר אלא עד אחר ההלל יטול ידיו ויברך המוציא ויאכל האפיקומן, ויחזור ויברך על הכוס, ועיין בית דוד סי' רנ"ט דף ע' ושו,ג סי' תע"ו סק"ח יע"ש:

אות לז חייב אדם לספר בנסים ונפלאות שעשה השי"ת לנו ולאבותינו עד שתכרחנו השינה לישן, ואיתא בזוה"ק פקודא לספר ביצ"מ וכו' וקב"ה חדי בהאי סיפורא וכנ"ש לכל פמלייא של מעלה, ואמר להון זילו שמעו האי שבחא דלתתא, ובהאי סיפורא בקעי רקיעייא ויהבי חילא למאריהון, ובזה כלל המרבה לספר ביצ"מ ה"ז משובח בפמלייא שלא מעלה שקב"ה משתבח בו כדכתיב ישראל אשר בך אתפאר:

אות לח צריך לומר ק"ש על המטה עם הפסוקים הנוהגים בכל לילה כסדר רבינו האר"י ז,ל, ואם הוא ניעור עד אחר חצות יאמר אותה מעט קודם חצות, ובחו,ל כל הלכות לילה ראשונה נוהגת בלילה שניה, וצרי לברך שהחיינו בחו"ל בשתי לילות הראשונים של פסח בקידוש, אבל בלילות האחרונים שהם יום ס' ויום ח' של פסח אין מברכין שהחיינו בקידוש, וכשאורים שהחיינו בלילה הראשונה יכוין גם על אכילת מצה:

אות טל העובר לפני הנחתום גוי בפסח ולא יריח מפת חם, ומצאתי כתוב דאין מכין הכלבים בחג הפסח ובפרט ביום א' וביום ב' שבהם מספרים ביצ"מ, ואע,פ שארז"ל על הכלב משח אודניה וחוטרא אבתריה, מסירין החוטא מעליהם בפסח כי בליל פסח ביצ"מ כתיב לא יחרץ כלב לשונו ששמרו גזרתו יתברך באותה הלילה, דלכן אמרה תורה על נבלה לכלב תשליכון אותו:

אות מ ישגיחו מוכרי הצימוקים בשקים שלהם שלא יהיה בשקים חמץ בעין, שדרכים להיות דבק בהם חמץ מחמץ שבקמום ההוא של הצמוקים דרכם להשתמש בהם בקמח ובא עליהם מים ומתלכלך השק בקמח שנעשה חמץ בעין, והמגדל תרנגולים יברר הלול שלהם מהשעורים, ויקנה להם קודם פסח דוחן או זור,א ויתחיל להאכילם מזה קודם שיכנס הפסח, ומותר לקנות תרנגולים בתוך הפסח ויאמר בפירוש שאינו רוצה לקנות הספק כלל, ואחר שחיטהה יפתחנה תכף וישליך זפק לחוץ, ועיין בשיורי ברכה ובטוב עיין, ופה עירנו יש כמה בעלי בתים שאין אוכלים תרנגולים בפסח משום גדר וסייג דחוששין פן ימצא בההם חיטין ושעורים, והרוצה לאכול תרנגולים מני שיש לו סיבה הכרחית יעשה התרה על מנהג שלו וכנז' בלב חיים ח"ב סי' ר"ז:

אות מא פה עירנו יש הרבה בעלי בתים נוהגים שלא לאכול אורז בפסח מפני כי האורז ימצא בו תערובת חיטין ושעורים, וצריך לבדקו תחלה פעמיים ושלש, וחוששין שמא ישגו בבדיקה, וישאר באורז חיטה ושעורה ויבשלו בו לכך בדלין ממנו, ויש נוהגין לאכול אחר בדיקה, על כן אם הבעה"ב אוכל אורז והמבשל שלו נוהג שאינו אוכל אורז אסור לבשל אורז ביו"ט לבעה"ב כיון דהוא נוהג איסור באכילתו משום גדר וסייג, אבל לטלטלו ביו"ט מותר כן העליתי בס"ד בתשובה בסה"ק רב פעלים, והדומה לדין זה תמצא גם בשאר ימי טובים שאם זה המבשל אכל בשר ביו"ט, אסור לבשל חלב לאחרים אא"כ יש שהות ביום שיעבור זמן שש שעות אחר אכילת הבשר כדי שראוי שיאכל זה מן התבשיל ההוא בו ביום, אבל אם לא שיש שההות ביוםם שיאכל הוא עצמו ממנו אסור לבשל לאחרים, מיהו בטלטול שרי:

אות מב לא ישתו חלב מבהמת גוי בפסח שמא האכיל אותה חמץ, ואם לוקחים שאור מן הגוי אחר הפסח יזהו להפריש מאותה עיסה חלה שתהיה גדולה משיעור השאור כולו:

אות מג אין אומרים תיקון לאה בחול המועד של פסח ויזהרו בכל ימי המועד לעסוק בתורה הנותנת חיים לעושיה בעוה"ז ובעוה"ב:

title: Translation:Ben Ish Chai/Year One/Tzav


text:
Page:Works of Charles Dickens, ed. Lang - Volume 4.djvu/29

 CONTENTS OF VOL. I.

CHAPTER I. Introduces all the rest...1

CHAPTER II. Of Mr. Ralph Nickleby, and his Establishment, and his Undertakings. And of a great Joint Stock Company of vast national Importance...8

CHAPTER III. Mr. Ralph Nickleby receives Sad Tidings of his Brother, but bears up nobly against the Intelligence communicated to him. The Reader is informed how he liked Nicholas, who is herein introduced, and how kindly he proposed to make his Fortune at once...22

CHAPTER IV. Nicholas and his Uncle (to secure the Fortune without loss of time) wait upon Mr. Wackford Squeers, the Yorkshire School master...36

CHAPTER V. Nicholas starts for Yorkshire. Of his Leave-taking and his Fellow-Travellers, and what befel them on the Road...52


text:
Page:Works of Charles Dickens, ed. Lang - Volume 4.djvu/30

 xxii CONTENTS.

CHAPTER VI. In which the Occurrence of the Accident mentioned in the last Chapter, affords an Opportunity to a couple of Gentlemen to tell Stories against each other...65

CHAPTER VII. Mr. and Mrs. Squeers at Home...93

CHAPTER VIII. Of the Internal Economy of Dotheboys Hall...103

CHAPTER IX. Of Miss Squeers, Mrs. Squeers, Master Squeers, and Mr. Squeers; and of various Matters and Persons connected no less with the Squeerses than with Nicholas Nickleby...119

CHAPTER X. How Mr. Ralph Nickleby provided for his Niece and Sister-in- Law...138

CHAPTER XI. Newman Noggs inducts Mrs. and Miss Nickleby into their New Dwelling in the City...155

CHAPTER XII. Whereby the Reader will be enabled to trace the further course of Miss Fanny Squeers's Love, and to ascertain whether it ran smooth or otherwise...162

CHAPTER XIII. Nicholas varies the Monotony of Dotheboys Hall by a most vigorous and remarkable Proceeding, which leads to Consequences of some Importance...176


text:
Page:Works of Charles Dickens, ed. Lang - Volume 4.djvu/31

 CONTENTS. xxiii

CHAPTER XIV. Having the Misfortune to treat of none but Common People, is necessarily of a Mean and Vulgar Character...193

CHAPTER XV. Acquaints the Reader with the Cause and Origin of the Interruption described in the last Chapter, and with some other Matters necessary to be known...208

CHAPTER XVI. Nicholas seeks to employ himself in a New Capacity, and being unsuccessful, accepts an engagement as Tutor in a Private Family...224

CHAPTER XVII. Follows the Fortunes of Miss Nickleby...248

CHAPTER XVIII. Miss Knag, after doating on Kate Nickleby for three whole Days, makes up her Mind to hate her for evermore. The Causes which lead Miss Knag to form this Resolution...260

CHAPTER XIX. Descriptive of a Dinner at Mr. Ralph Nickleby's, and of the Manner in which the Company entertained themselves, before Dinner, at Dinner, and after Dinner...277

CHAPTER XX. Wherein Nicholas at length encounters his Uncle, to whom he expresses his Sentiments with much Candour. His Resolution...297

CHAPTER XXI. Madame Mantalini finds herself in a Situation of some Difficulty, and Miss Nickleby finds herself in no Situation at all...311


text:
Page:Works of Charles Dickens, ed. Lang - Volume 4.djvu/37

 LIFE AND ADVENTURES OF NICHOLAS NIOKLEBY.

CHAPTER I.

INTRODUCES ALL THE REST.

THERE once lived, in a sequestered part of the county of Devonshire, one Mr. Godfrey Nickleby: a worthy gentleman, who, taking it into his head rather late in life that he must get married, and not being young enough or rich enough to aspire to the hand of a lady of fortune, had wedded an old flame out of mere attachment, who in her turn had taken him for the same reason. Thus two people who cannot afford to play cards for money, sometimes sit down to a quiet game for love.

Some ill-conditioned persons who sneer at the life-matrimonial, may perhaps suggest, in this place, that the good couple would be better likened to two principals in a sparring match, who, when fortune is low and backers scarce, will chivalrously set to, for the mere pleasure of the buffeting; and in one respect indeed this comparison would hold good: for, as the adventurous pair of the Fives' Court will afterwards send round a hat, and trust to the bounty of the lookers-on for the means of regaling themselves, so Mr. Godfrey Nickleby and his partner, the honey-moon being over, looked wistfully out into the world, relying in no inconsiderable degree upon


text:
Page:Beowulf (Wyatt).djvu/171

Rh

Heorogār (Heregār 467, Hiorogār 2158), 61, eldest son of Healfdene, and elder brother of Hrothgar (468). He did not leave his armour to his

title: Page:Beowulf (Wyatt).djvu/171


text:
Page:Works of Charles Dickens, ed. Lang - Volume 4.djvu/38

2 NICHOLAS NICKLEBY. chance for the improvement of their means. Mr. Nickleby's income, at the period of his marriage, fluctuated between sixty and eighty pounds per annum.

There are people enough in the world, Heaven knows! and even in London (where Mr. Nickleby dwelt in those days) but few complaints prevail, of the population being scanty. It is extraordinary how long a man may look among the crowd without discovering the face of a friend, but it is no less true. Mr. Nickleby looked, and looked, till his eyes became sore as his heart, but no friend appeared; and when, growing tired of the search, he turned his eyes homeward, he saw very little there, to relieve his weary vision. A painter who has gazed too long upon some glaring colour, refreshes his dazzled sight by looking upon a darker and more sombre tint; but everything that met Mr. Nickleby's gaze wore so black and gloomy a hue, that he would have been beyond description refreshed by the very reverse of the contrast.

At length, after five years, when Mrs. Nickleby had presented her husband with a couple of sons, and that embarrassed gentleman, impressed with the necessity of making some provision for his family, was seriously revolving in his mind a little commercial speculation of insuring his life next quarter-day, and then falling from the top of the Monument by accident, there came, one morning, by the general post, a black-bordered letter to inform him how his uncle, Mr. Ralph Nickleby, was dead, and had left him the bulk of his little property, amounting in all to five thousand pounds sterling. As the deceased had taken no further notice of his nephew in his lifetime, than sending to his eldest boy (who had been christened after him, on desperate speculation) a silver spoon in a morocco case, which, as he had not too much to eat with it, seemed a kind of satire upon his having been born without that useful article of plate in his mouth, Mr. Godfrey Nickleby could, at first, scarcely believe the tidings thus conveyed to him. On examination, however, they turned


text:
Page:Works of Charles Dickens, ed. Lang - Volume 4.djvu/39

UNEXPECTED SUCCESSION TO PROPERTY. 3 out to be strictly correct. The amiable old gentleman, it seemed, had intended to leave the whole to the Royal Humane Society, and had indeed executed a will to that effect; but the Institution, having been unfortunate enough, a few months before, to save the life of a poor relation to whom he paid a weekly allowance of three shillings and sixpence, he had, in a fit of very natural exasperation, revoked the bequest in a codicil, and left it all to Mr. Godfrey Nickleby; with a special mention of his indignation, not only against the society for saving the poor relation's life, but against the poor relation also, for allowing himself to be saved.

With a portion of this property Mr. Godfrey Nickleby purchased a small farm, near Dawlish in Devonshire, whither he retired with his wife and two children, to live upon the best interest he could get for the rest of his money, and the little produce he could raise from his land. The two prospered so well together that, when he died, some fifteen years after this period, and some five after his wife, he was enabled to leave, to his eldest son, Ralph, three thousand pounds in cash, and to his youngest son, Nicholas, one thousand and the farm, which was as small a landed estate as one would desire to see.

These two brothers had been brought up together in a school at Exeter; and, being accustomed to go home once a week, had often heard, from their mother's lips, long accounts of their father's sufferings in his days of poverty, and of their deceased uncle's importance in his days of affluence: which recitals produced a very different impression on the two: for, while the younger, who was of a timid and retiring disposition, gleaned from thence nothing but forewarnings to shun the great world and attach himself to the quiet routine of a country life, Ralph, the elder, deduced from the often-repeated tale the two great morals that riches are the only true source of happiness and power, and that it is lawful and just to compass their acquisition by all means