extracted_text:
ХАРКІВСЬКА РАЙОННА ДЕРЖАВНА АДМІНІСТРАЦІЯ
ВІДДІЛ ОСВІТИ
МЕРЕФ’ЯНСЬКА ЗАГАЛЬНООСВІТНЯ ШКОЛА ІІІІ СТУПЕНІВ №6
ХАРКІВСЬКОЇ РАЙОННОЇ РАДИ ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
О.Л. Терещенко
Управління системою громадянського виховання
як складова створення якісного освітнього середовища
в загальноосвітньому навчальному закладу. Харків 2015
Рекомендовано методичною радою
інформаційнометодичного центру відділу освіти
Харківської районної державної адміністрації
Протокол № ___ від ______ року
Рецензент:
Соколовська Вікторія Владленівна,  заступник директора з навчальнометодичної
роботи Мереф'янської загальноосвітньої школи ІІІІ ступенів №6 Харківської районної
ради Харківської області, відмінник освіти України.
Автор:
Терещенко Олена Леонідівна, магістр управління, вчительметодист історії та
правознавства Мереф’янської загальноосвітньої школи ІІІІ ступенів №6
Харківської районної ради Харківської області
Управління системою громадянського виховання як складова створення якісного
освітнього середовища в загальноосвітньому навчальному закладу, 2014. – 73с.
Представлені   методичні   рекомендації   та   практичні   матеріали   щодо
організації   роботи   громадянського   виховання   дозволять   більш   ефективно
планувати та здійснювати виховну роботу, що сприятиме створенню якісного
освітнього середовища в загальноосвітньому навчальному закладу. ВСТУП..................................................................................................................................3
ЗМІСТ
РОЗДІЛ 1. ТЕОРЕТИЧНІ ОСНОВИ УПРАВЛІННЯ СИСТЕМОЮ
ГРОМАДЯНСЬКОГО  ВИХОВАННЯ В ЗАГАЛЬНООСВІТНЬОМУ
НАВЧАЛЬНОМУ ЗАКЛАДІ..............................................................................................7
1.1. Сутнісна характеристика системи  громадянськоговиховання...............................7
1.2. Шляхи реалізації системи громадянського виховання в загальноосвітньому
навчальному закладі..........................................................................................................21
1.3. Роль керівників навчального закладу, вчителівпредметників, класних керівників
в управлінні системою громадянського виховання....................................26
РОЗДІЛ 2. ПРАКТИКА ВДОСКОНАЛЕННЯ УПРАВЛІННЯ СИСТЕМОЮ
ГРОМАДЯНСЬКОГО ВИХОВАННЯ ЯК СКЛАДОВА СТВОРЕННЯ ЯКІСНОГО
ОСВІТНЬОГО СЕРЕДОВИЩА ШЛЯХОМ РОЗВИТКУ МЕРЕЖНОЇ ВЗАЄМОДІЇ
 В ЗАГАЛЬНООСВІТНЬОМУ НАВЧАЛЬНОМУ ЗАКЛАДІ.......................................39
2.1. Аналіз стану управління системою громадянського виховання в Мереф’янській
загальноосвітній школі ІІІІ ступенів № 6 Харківської районної ради Харківської
області................................................................................................................................39
2.2. Комплексноцільова програма “Вдосконалення управління системою
громадянського виховання як складова створення якісного освітнього середовища
в загальноосвітньому навчальному закладі”...................................................................48
ВИСНОВКИ.......................................................................................................................59
СПИСОК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ.........................................................................61
ДОДАТКИ..........................................................................................................................67 ВСТУП
Актуальність проблеми дослідження. Початок ХХІ століття характеризується новими
політичними, економічними, соціальнокультурними умовами, в яких відбувається формування
громадянського суспільства, модернізація освіти та управління нею. Школа цілеспрямовано
виконує важливе соціальне замовлення суспільства – формує громадянинапатріота, здатного
розбудовувати   суверенну   Україну,   плекає   творчу   особистість   із   високим   рівнем
інтелектуального і духовного розвитку, здатну забезпечити поступ нації до світової спільноти.
Управління системою громадянського виховання в навчальному закладі – це наукове
розроблення і практичне забезпечення нової системи громадянського виховання, мета якого –
сформувати в учнів комплекс громадянських якостей, потребу захищати інтереси України,
реалізовувати свій особистісний потенціал на благо Української держави.
Актуальність проблеми дослідження визначається також необхідністю розвитку теорії
громадянського суспільства, концепції “громадянського виховання”; вдосконалення управління
системою   громадянського   виховання   в   навчальному   закладі,   використання   інноваційних
виховних   технологій.   Про   суспільну   значущість   проблематики   в   умовах   формування
громадянського суспільства  та  модернізаційних освітніх  процесів  у країні  свідчить низка
законодавчонормативних документів, прийнятих на державному рівні: Конституція України
[25], Закон України “Про загальну середню освіту” [15], Закон України “Про освіту” [16], Закон
України “Про громадянство України” [14], Державна національна програма «Освіта: Україна
ХХІ століття» [12] та Концепція громадянського виховання особистості в умовах розвитку
української державності [26]. У Національній доктрині розвитку освіти України в ХХІ столітті
наголошено,   що   домінантною   основою   розвитку   українського   суспільства   є   виховання
«свідомого громадянина, патріота, набуття молоддю соціального досвіду, високої культури
міжнаціональних   взаємовідносин,   формування   в   молоді   потреби   та   уміння   жити   в громадянському   суспільстві,   духовності   та   фізичної   досконалості,   моральної,   художньо
естетичної, трудової, екологічної культури» [12; 4].
Перехід   країн   до   громадянського   суспільства   призвів   до   визнання   громадянського
виховання    як пріоритетного й зумовив  зміни в професійнокваліфікаційних вимогах до
керівників загальноосвітніх навчальних закладів та в характері управлінської праці взагалі.
Традиційна система навчальновиховної роботи, що склалася в загальноосвітній школі, не
дає   в   повному   обсязі   можливостей   для   розв’язання   накопичених   проблем,   а   саме   для
становлення й розвитку громадянськості учасників навчальновиховного процесу.
Практика   дозволила   виявити   наступні
 протиріччя  процесу   становлення
громадянськості особистості:

між необхідністю підвищення рівня громадянської культури учня й існуючою
системою виховної роботи в загальноосвітньому навчальному закладі;

між соціальним замовленням в області розвитку громадянськості й інертністю
традиційної системи підготовки педагогів з означеної проблеми;

між   необхідністю   формування   демократичного   світогляду   особистості   й
недостатньою спрямованістю  на означену проблему навчальновиховного процесу;
між теоретичними знаннями особистості та повсякденною соціальною практикою.

Дослідженням проблеми громадянського виховання займалося багато відомих вчених
ХХ століття, такі як М. Грушевський,  С.  Русова,  Г. Ващенко, А. Макаренко, В. Сухомлинський , І.
Бех, Г. Сорока, О. Кузьменко та інші.
Видатний український педагогфілософ, педагогпрактик Софія Русова в своїх творах
доводила, що суспільне буття визначає хід і напрямок виховання громадян держави, його
завдання і зміст, що школа й виховання мають функціонувати у повній відповідності до
особливостей і потреб своєї країни, нації.
Відомий український педагог Василь Сухомлинський перший (за радянських часів)
звернувся до громадянського виховання як до головної педагогічної проблеми. Першочерговою
умовою   формування   рис   громадянина   педагог   вважав   організацію   емоційно   насиченого, діяльного життя школи, розвиток громадянської активності кожного індивіда в контексті
діяльного життя шкільного колективу.
Різні аспекти проблем громадянського виховання розглядали такі дослідники:
М. Боришевський, М. Бургін, І. Бех, О. Вишневський, Т. Дем’янюк,     В. Поплужний,   Б.
Павленик,  В. Лозова і Г. Троцко, М. Рагозін, О.Сухомлинська,   Т. Умурзакова, К. Чорна, які
переконливо доводять, що процес управління системою громадянського виховання вимагає
постійного аналізу, науковотворчого обґрунтування, визначення, практичного забезпечення та
розробки   інноваційних   технологій   його   здійснення.  Разом   з   тим   можна   констатувати
недостатню розробленість проблем якісного управління системою громадянського виховання,
технології   управлінської   роботи   з   педагогічними   кадрами   щодо   підвищення   рівня
громадянської   культури   всіх   учасників   навчальновиховного   процесу.   Виникає   нагальна
потреба в пошуку засобів, що дозволяють управлінцям ефективно визначати джерела утруднень
у вихованні громадянськості, обирати найбільш конструктивні шляхи подолання труднощів і
адекватно діяти в конкретних педагогічних ситуаціях.
Отже, актуальність даної проблеми та її недостатня наукова розробленість зумовили
вибір  теми  роботи:  “Управління системою громадянського виховання  як  складова
створення  якісного  освітнього  середовища  в  загальноосвітньому  навчальному
закладу ”.
Мета роботи: теоретично обґрунтувати сутність системи громадянського виховання в
загальноосвітній школі та роль учасників навчальновиховного процесу в управлінні нею,
практично дослідити стан проблеми з управління системою громадянського виховання та
розробити пропозиції щодо впровадження комплексноцільової програми, яка може вплинути
на створення якісного освітнього середовища.
Виходячи з цього,  визначені наступні завдання:
1. На   основі   вивчення   наукової   літератури   обґрунтувати   сутність   поняття   “система
громадянського виховання”;
2. Визначити складники системи громадянського виховання; 3. З’ясувати   шляхи   реалізації   системи   громадянського   виховання   в   загальноосвітньому
навчальному закладі;
4. Дослідити роль керівників загальноосвітнього навчального закладу, вчителівпредметників,
класних керівників в управлінні системою громадянського виховання.
5. Практично дослідити досвід роботи Мереф’янської загальноосвітньої школи IIII ступенів
№ 6 з управління системою громадянського виховання, як складової створення якісного
освітнього середовища
6. Розробити   комплексноцільову   програму   щодо   вдосконалення   управління   системою
громадянського виховання.
Таким чином, інтеграція навчальної та науковометодичної діяльності педагогічного
колективу та супровід її розвитку, ґрунтується на якісним освітнім середовищі та відповідає
висунутим вимогам   сучасності. А  якість управління системою громадянського виховання
підвищиться за умов впровадження розробленої на діагностичній основі комплексноцільової
програми,   дасть   змогу   створити   модель  мережної   взаємодії   педагогічної   спільноти   для
побудови якісно орієнтованого освітнього середовища ТЕОРЕТИЧНІ ОСНОВИ УПРАВЛІННЯ СИСТЕМОЮ ГРОМАДЯНСЬКОГО
ВИХОВАННЯ В ЗАГАЛЬНООСВІТНЬОМУ НАВЧАЛЬНОМУ ЗАКЛАДІ
РОЗДІЛ 1
1.1. Сутнісна характеристика системи громадянського виховання
Формування правової, демократичної держави можливе лише на основі розвинутого
громадянського   суспільства,
  яке   передбачає   трансформацію   громадянської
самосвідомості,   моральної,   правової   культури   громадян.   Чорна   К.   в   своїй   роботі
«Громадянське виховання – нагальна потреба України» зазначила, що «громадянське
суспільство – одночасно і мета, і засіб громадянського виховання особистості» [52; 3].
В Законах України «Про освіту», «Про загальну середню освіту», у Національній
доктрині розвитку освіти, Національній програмі виховання дітей та учнівської молоді
підкреслюється, що головною метою сучасної школи є допомога учнівської молоді у її
«життєвому   самовизначенні,   самореалізації,   життєтворчості   згідно   з   національними
цінностями та в контексті ідеї інтеграції української держави у Європейський простір»
[16;   7].   Пріоритетним   завданням   діяльності   педагогів   визначено   розвиток   активної,
творчої особистості, здатної виконувати масштабні завдання, які забезпечують поступ
нації.  Виходячи   з   цього,   «виховання  –  процес   залучення  особистості  до   засвоєння
вироблених людством цінностей, створення сприятливих умов для реалізації нею свого
природного потенціалу та творчого ставлення до життя, спрямований на утвердження
суспільнозначущих норм і правил поведінки особистості» [31; 1011], а за визначенням
Лозової В., Троцко Г. у широкому педагогічному значенні – «процес цілеспрямованого
формування особистості в умовах спеціально організованої виховної системи» [30; 24].
Основним напрямом виховання є  громадянське виховання. У вітчизняній педагогічній
практиці   громадянське   виховання   все   частіше   розуміється   як   система   або   модель
шкільної освіти, яка наскрізь проходить не лише через навчальний процес у вузькому
предметному значенні, але в ширшому значенні цього поняття є надпредметною областю
діяльності   школи,  що   сприяє  вихованню  демократичних,  громадянських  цінностей   і
поведінки   усіх   учасників   освітнього   процесу.   У   цьому   плані   вітчизняна   дослідниця сучасних   проблем   громадянського   виховання   К.   Чорна   зазначає,   що   «громадянське
виховання повинно стати серцевиною усієї діяльності школи як у процесі навчання, так і
позакласній роботі» [52; 30].
За визначенням Коджаспірової Г., «громадянське виховання – процес формування
поваги до закону і безперечне підкорення йому, нормам колективного життя, розвиток
громадянського   самопізнання,   соціальної   і   політичної   відповідальності,   культури
міжнаціональних відносин, громадянських почуттів і якостей: патріотизму, національної
і расової терплячості, почуття громадянського обов’язку і соціальної відповідальності,
готовності захищати свою Вітчизну, відстоювати свої погляди» [23; 110]. Лозова В.,
Троцко Г. вказують, що «громадянське виховання – процес формування громадянськості
як риси особистості, яка характеризується усвідомленням нею своїх прав і обов’язків у
ставленні до держави, народу, законів, норм життя; турботою про благополуччя своєї
країни,   збереження   людської   цивілізації   конкретними   діями   відповідно   до   власних
переконань і цінностей» [30; 108]. В “Концепції громадянського виховання особистості в
умовах розвитку української державності” зазначається, що «громадянське виховання –
це процес формування громадянськості як інтегрованої якості особистості, що надає
людині можливість відчувати себе морально, соціально, політико, юридично дієздатною
та  захищеною» [26;  35].  Таким  чином,  громадянське  виховання –  це  всеохоплююча
категорія, що поєднує всі грані педагогічного процесу. Важливе місце у ньому посідає
освітня складова, у вигляді громадянської освіти, яка доповнюється й розширюється
вихованням у дусі громадянськості, що передбачає розвиток в особистості здатності
усвідомлювати   провідні   моральні   цінності.   Сухомлинський   В.О.   «справжню
громадянськість бачив у моральній відповідальності за все, що робиться на рідній землі:
непримиренність до недоліків, гаряче прагнення боротися за розквіт, велич і могутність
Вітчизни»   [45;   146].   Сучасний   політолог   С.   Рябов   розуміє   під   громадянськістю
«моральнопсихологічний   стан   людини,   що   характеризується   усвідомленням   себе
громадянином конкретної держави; лояльним ставленням до її конституції та законів;
почуттям власної гідності у стосунках з представниками держави; знаннями та повагою
до   прав   людини,   цінностей   громадянського   суспільства,   готовністю   та   умінням добиватися виконання своїх права; вимагати від держави виконання нею своїх функцій;
лояльним,   відповідальним   до   своїх   обов’язків   перед   державою»   [17;   159].   За
визначенням Лозової В., Троцко Г. «громадянськість – інтегральна риса особистості, що
характеризується   відчуттям   себе   громадянином   конкретної   держави,   лояльним
ставленням   до   її   інституцій   і   законів,   почуттям   власної   гідності   у   стосунках   з
представниками держави, знаннями і поважаннями прав людини, чеснот громадянського
суспільства,   відповідним   ставленням   до   своїх   обов’язків   перед   державою,
патріотизмом» [30; 120]. Це фундаментальна духовноморальна якість, світоглядна і
психологічна   характеристика     особистості,   що   має   культурологічні   засади.   Будемо
вважати, що  «громадянськість – духовноморальна цінність, світогляднопсихологічна
характеристика людини, зумовлена її державною самоідентифікацією, усвідомленням
належності до конкретної країни. З цим пов’язані більш чи менш лояльне ставлення
людини до встановлених у державі порядків, законів, інституції влади, почуття власної
гідності, знання і повага до прав людини, чеснот громадянського суспільства, готовність
та   вміння   додержуватися   власних   прав   та   обов’язків»   [26;   44].   Громадянськість
виявляється   в   активному   втіленні   у   житті   сукупності   соціальних,   політичних   і
громадянських   прав   особистості,   її   інтеграції   в   культурній   й   соціальноекономічні
структури суспільства. Складовими громадянськості є знання, переживання та вчинки.
Вони перебувають в певних зв’язках та взаємодії при переважанні на певних етапах
розвитку   індивіда   емоційного   компонента,   формування   почуттєвої   сфери.     Такі
характеристики     громадянськості       засвідчують       визначальну       роль   світогляду
особистості   у   формуванні   системи   її     ціннісних     орієнтацій,   поглядів,   переконань,
усвідомленні місця в суспільстві, обов'язку і відповідальності перед співвітчизниками,
Батьківщиною ( рис. 1.1). Формування
громадянських рис
особистості
Систематичне вивчення
і використання елементів
народознавства
Вивчення традицій, звичаїв, обрядів,
використання народної творчості
Зв'язок із сучасним життям
Традиції
минулого
Традиції
сучасні
Духовний пошук
Використання принципу історизму
Громадські
риси,
переконання,
почуття
Моральні
ідеали
Обов’язок,
совість,
честь,
гідність,
благородство
, людяність,
милосердя,
доброта,
мужність
Патріотизм,
терпимість,
ставлення до
Батьківщини,
до людей, до
себе Рис. 1.1. Формування громадянських рис особистості. 15
Отже, громадянськість  як риса особистості відбиває:
 патріотичну   самосвідомість,
  громадянську   відповідальність,
  суспільну
ініціативність   й   активність,   готовність   працювати   для   розвитку   Батьківщини,
захищати її, підносити її міжнародний авторитет;
 повагу   до   Конституції,   законів   держави,   прийнятих   у   ній   правових   норм,
сформованість потреби в їх дотриманні, високій правосвідомості;
 досконалі знання і володіння державною мовою, турботу про піднесення її престижу;
 увагу   до   батьків,   свого   родоводу,   традицій   та   історії   рідного   народу,
усвідомлення своєї незалежності до нього як його представника, спадкоємця і
наступника;
 дисциплінованість, працьовитість, завзятість, почуття дбайливого господаря своєї
землі, піклування про її природу, екологію;
 гуманність,   шанобливе   ставлення   до   культури,   традицій,   звичаїв   національних
меншин, що проживають у країні, високу культуру міжнаціонального спілкування.
Академік   АПН   України   О.   Сухомлинська   у   своїй   статті   «Громадянське
виховання:   спадщина   і   сучасність»   наголошує,   «що   виховання   громадянських
якостей  –   це   емоційнопочуттєве   прилучення   дітей   до   різних   форм   знання,
розуміння,   діяльності   й   поведінки,   спрямованих   на   прояви   громадянськості.   До
громадянських   якостей   належать:   любов   до   свого   народу,   краю,   вітчизни,
толерантність,   демократизм,   громадянська   свідомість,   громадянська   гідність,
громадянський   обов’язок,   громадянська   відповідальність,   громадянська   мужність,
громадянська діловитість, працелюбність, повага до законів держави, чужої думки
тощо»   [44;   4].   Базуючись   на   політичній   та   правовій   діяльності   громадянського
суспільства, моральноетичні імперативи і цінності виступають головними аспектами
громадянського виховання:
 повага до Конституції, законів української держави, прийняття у ній правових норм,
сформована потреба в їх дотриманні, висока правосвідомість; 16
 патріотична   самосвідомість,   громадянська   відповідальність   і   мужність,   суспільна
ініціативність й активність, готовність працювати для розвитку Батьківщини;
 досконале знання і володіння державною мовою, постійна турбота про піднесення її
престижу й функціонування в усіх сферах суспільного життя і побуту;
 повага до батьків, свого родоводу, до традицій та історії рідного народу, усвідомлення
своєї належності до нього як його представника, спадкоємця і наступників;
 гуманність,   шанобливе   ставлення   до   культури,   традицій,   звичаїв   національних
меншин,   які   проживають   в   Україні,   висока   культура   міжнаціонального
спілкування;
 дисциплінованість, працьовитість, творчість, почуття дбайливого господаря своєї
землі, піклування про її природу, екологію;
 фізична досконалість, моральна чистота, висока художньоестетична вихованість»
[48; 42].
«Сучасна школа цілеспрямовано виконує соціальне замовлення суспільства  формує
громадянинапатріота,   здатного   розбудовувати   суверенну   Україну;   плекає   творчу
особистість з високим рівнем інтелектуального і духовного розвитку. Система виховання
підростаючого покоління глибоко національна за змістом, вона носить людинотворчий та
державостверджуючий характер» [11; 36].
Коджаспірова Г. зазначає, що «виховна система – форма інтеграції (об’єднання)
виховних взаємодій в цілому виховному процесі, в якому педагогічні цілі зорієнтовані
з   цілями   вихованців   і   забезпечується   реалізація   завдань   виховання   в   спеціально
організованих   умовах»   [23;   66].   Неодмінною   умовою   громадянською   виховання   є
системний підхід, який передбачає розгляд цілісного багаторівневого, ієрархічного,
взаємозалежного детермінованого відкритого процесу в його постійному розвитку й
саморозвитку.   «Система   громадянського   виховання  –     визнання   цінностей   кожної
людини      суб'єкта   відродження   України   як   держави,   розвитку   громадянського
демократичного суспільства, культури   власної життєтворчості» [11; 38]. Педагоги,
класні   керівники   в   основу   системи   громадянського   виховання   покладають   процес 17
розвитку   особистості  –  її   здібностей,  інтересів,   нахилів,   національної   свідомості   і
самосвідомості,   соціального   досвіду.   Весь   процес   діяльності   педагога   у   школі
спрямований на виховання громадянинапатріота, здатного розбудовувати суверенну
Україну, творити себе і своє життя, відповідати за власні дії і вчинки і цим впливати
на становище і долю класу, школи, суспільства. Такий громадянин характеризується
високим рівнем національної, правової свідомості і самосвідомості, громадянською,
соціальною   відповідальністю,   мужністю,   готовністю   працювати   в   ім'я   розквіту
України, захищати її прагнення до інтеграції у світове європейське співтовариство,
усвідомленням   необхідності   досконалого   знання   державної   мови,   здатністю
неупереджено ставитися до культури інших народів; повагою до Конституції, законів
своєї   держави,   потребою   в   їх   дотриманні;   йому   властиві   високі   інтелектуальні,
духовні, трудові, художньоестетичні риси, розумні потреби та установки, прагнення
до розвитку творчих здібностей, самовираження, самоствердження і самореалізації,
активної   діяльності,   спрямованої   на   участь   у   справах   і   житті   класу,   школи,
суспільства;   реалізацію   його   демократичних   і   гуманістичних   начал,   здатність   до
виконання громадянського обов'язку.
Складниками   системи   громадянського   виховання   є:  мета,   завдання,
принципи   громадянського   виховання,   суб’єкти   діяльності   та   відносини   між   ними,
процес громадянського виховання, умови, в яких воно відбувається, управління, що
забезпечує інтеграцію складників у цілісну систему і розвиток цієї системи.
Основна   парадигма   системи   громадянського   виховання,   її   мета   і   завдання,
складові змісту виходять із загальнопедагогічних та психологічних принципів, які
відображають рівень розвитку  та становлення шкіл в Україні.
Мета  громадянського   виховання  –   сформувати   національно   свідомого
громадянина,   патріота,   професіонала,   тобто   людину,   якій   притаманні   особистісні
якості і риси характеру, світогляд та спосіб мислення, почуття, вчинки та поведінка,
спрямовані   на   саморозвиток   та   розвиток   демократичного   громадянського 18
суспільства в Україні. Вони мають органічно поєднуватися з потребою й умінням
діяти компетентно й технологічно.
Мета громадянського виховання конкретизується через систему завдань:
 визнання й забезпечення в реальному житті прав людини як гуманістичної цінності та
єдиної норми всіх людей без будьяких дискримінацій, на чому будується відкрите,
демократичне, громадянське суспільство;
 усвідомлення  взаємозв'язку між ідеями індивідуальної свободи, прав людини
та її громадянською відповідальністю;
 формування національної свідомості, належності до рідної землі, народу;
      визнання духовної єдності поколінь та спільності культурної спадщини;
      виховання почуття патріотизму, відданості у служінні Батьківщині;
 утвердження гуманістичної моралі та формування поваги до таких цінностей
як свобода, рівність, справедливість;
 формування соціальної активності і професійної компетентності особистості
на основі соціальних умінь: готовність до участі у процесах державотворення,
здатність   до   спільного   життя   га   співпраці   у   громадянському   суспільству
готовте взяти на себе  відповідальність;
 здатність   розв'язувати   конфлікти   у   відповідності   з  демократичними
принципами,   здатність   до   самостійного   життєвого   вибору   на   основі
гуманістичних   цінностей;
відповідальності за свої дії;
  формування   працелюбності
  особистості,
 формування політичної  та правової культури засобами громадянської освіти,
яка дає знання про політичні системи та владу на всіх рівнях суспільного
життя про закони та законодавчі системи;
 законотворення в умовах розбудови української державності; виховання поваги
до Конституції України, державної символіки, української мови як державної;
 розвиток   критичного   мислення,   що   забезпечує   здатність   усвідомлювати   та
відстоювати    особисту  позицію  в  тих  чи інших  питаннях, уміння визначати 19
проблеми і знаходити шляхи їх розв'язання;
 формування  інтеркультурного   менталітету,  сприйнятливості   до   культурного
плюралізму,   загальнолюдських   цінностей,   толерантного   ставлення   до   інших
культур і традицій;
 виховання негативною ставлення до будьяких форм насильства;
 формування внутрішньої потреби протистояти проявам шовінізму, фашизму,
екстремізму, месіанських налаштованостей;
 розвиток потреби в оволодінні певного професією, ознайомлення з основами
ринкової економіки, підприємництва, вироблення свідомого ставлення до праці
як вищої цінності держави, вміння включатись в сучасні виробничі відносини;
 уміння   визначати   форми   та   способи   своєї   участі   в   житті   суспільства,
спілкуватися   з   демократичними   інститутами,   органами   влади,   захищати   і
підтримувати   закони   та   права   людини,   бути   обізнаними   зі   способами
соціального захисту.
Мета   і   завдання   системи   громадянського   виховання   визначає   відбір   таких
складових     змісту  виховання,   який   забезпечить   передумови   для   формування
особистості на цінностях національної культури як невід'ємної складової культури
загальнолюдської.   Таким   чином,   формування   культури   міжетнічних   стосунків,
«проявляється   в   повазі   інтересів,   прав,   самобутності   великих   і   малих   народів,
готовності й умінні йти на компроміси з різними етнічними, релігійними групами
заради   соціального   миру   в   державі»   [2;  5],  розвиток   планетарної   свідомості,   яка
включає   почуття   єдності   й   унікальності   життя   на   Землі,   що   вимагає   мирного
співіснування всіх народів, країн. Культура міжетнічних стосунків має економічну,
політичну, правову та духовну основи і проявляється у повазі до інтересів, прав,
самобутності великих і малих народів: у підготовці особистості до свідомого життя у
вільному   демократичному   суспільстві,   готовності   й   умінні   йти   на   компроміси   з
різними   етнічними,   релігійними   групами   заради   соціального   миру   в   державі.
Деформація цих основ призводить до конфліктних міжетнічних стосунків, проявів 20
шовінізму та інших небезпечних для громадянського миру і злагоди ситуацій.
Серед  принципів,   дотримання   яких   у   процесі   громадянського   виховання
особистості є найбільш вагомими, слід назвати такі:

принцип
гуманізації та демократизації  виховного процесу, що передбачає рівноправність,
проте   різнозобов'язаність   учасників   педагогічної   взаємодії,   їхню   взаємоповагу,
переважну   діалогічність   взаємодії,   що   викликає   у   вихованця   позитивну
налаштованість   на   впливи   вихователя,   відкритість   до   сприйняття   громадянських
цінностей   –   щирості,   доброти,   справедливості,   доброзичливості,   співчутливості,
милосердя тощо;

принцип
самоактивності   й   саморегуляції  сприяє   розвитку   у   вихованця
  суб'єктних
характеристик, формує здатність до критичності й самокритичності, до  прийняття
самостійних   рішень,   що   поступово   сприяє   виробленню   громадянської     позиції
особистості, почуття відповідальності за її реалізацію у діях та вчинках;

принцип
системності,
 згідно   з  яким   процес   громадянського   виховання   зумовлюється
гармонійністю  розвитку   низки   взаємопов'язаних   новоутворень   у   структурі
особистості; фрагментарність, однобокість, переоцінка значення одних новоутворень
і   нехтування   іншими,   намагання   виховувати   дитину   «по   частинах»     гальмує   дію
психологопедагогічних   механізмів,   які   спрацьовують   лише   за  умови  наявності
системи певних складових;

принцип
комплексності та інтегрованості,  який передбачає забезпечення у громадянському
вихованні   тісної   взаємодії   та   поєднання   навчального   й   виховного   процесів,   зусиль
різних інституцій – сім'ї, дошкільних закладів, школи, громадських спілок, дитячих,
молодіжних   самодіяльних   угруповань,   релігійних   організацій      усіх   причетних   до
виховання та самовиховання дітей і молоді;
21
принцип
наступності та неперервності.  Починаючись у дошкільному віці, з перших років
життя   дитини,   громадянське   виховання   проходить   ряд   етапів,   протягом   яких
поступово   ускладнюються,   урізноманітнюються   зміст   та   напрями   розвитку   тих
утворень,   котрі   загалом   становлять   цілісну   систему   характеристик   процесу
утворення   громадянських   чеснот   особистості.   Він   є   неперервним,   нескінченним,
триває протягом усього свідомого життя людини;

принцип
культуровідповідності,
 що  в  цьому   контексті   передбачає   органічну   єдність
громадянського виховання з історією та культурою народу, його мовою, народними
традиціями   та   звичаями,   які   забезпечують   духовну   єдність,   наступність   та
спадкоємність поколінь;

принцип
інтеркультурності,
 що   передбачає   інтегрованість   української   національної
культури   у   контекст   загальнодержавних,   європейських   і   світових   цінностей,   у
загальнолюдську   культуру.   Реалізація   цього   принципу   означає,   що   в   процесі
громадянського   виховання   мають   забезпечуватися   передумови   для   формування
особистості, вкоріненої у національний ґрунт і водночас відкритої до інших культур,
ідей   та   цінностей.   Лише   така   особистість   здатна   зберігати   свою   національну
ідентичність, оскільки вона глибоко усвідомлює національну культуру як невід'ємну
складову культури світової [26; 37].
В своїй роботі «Програма патріотичного виховання дітей та учнівської молоді»
Бех І. та Чорна К. акцентували увагу на тому, що «в центрі системи громадянського
виховання   постала   особистість   дитини   як   найвища   цінність»   [2;   5].   На   їх   думку,
метою системи громадянського виховання зараз і на перспективу має бути виховання
патріота України, який орієнтується на пріоритет національних цінностей при повазі
до цінностей інших культур; прагне в розумних межах поєднати особисті інтереси з
інтересами суспільства, держави й інших людей; здатний правильно обирати життєві 22
цілі;   розуміє   демократію   як   реальне   народовладдя.   Досягнення   цілей   системи
громадянського   виховання   вимагає   дотримання   наукового   підходу   до   організації
цього   процесу,   тобто   врахування   об'єктивних   закономірностей   його   перебігу,
взаємодії   системи   чинників,   що   його   детермінують   (раціональність,   об'єктивність,
наукова   картина   світу).   Науковий   підхід   до   процесу   формування   особистості
громадянина   передбачає,
  що   дія   загальних   закономірностей   розвитку

громадянськості
  опосередковується   впливом   конкретноісторичних   умов
життєдіяльності   даного   суспільства   загалом   і   кожного   з   його   членів   зокрема.
Конкретноісторичний   підхід   допомагає   збагнути   й   сформулювати   специфічні,
найбільш   актуальні   на   даному   етапі   розвитку   українського   суспільства   завдання
громадянського виконання, а саме: усвідомленню громадянами України необхідності
державотворчих   процесів   у   поєднанні   з   розбудовою   громадянською   суспільства,
формування у молодого покоління почуття патріотизму, відданості Батьківщини й
водночас   відчуття   належності   до   світової   спільноти.   Ефективність   виховання
громадянськості – як і багатьох інших особистісних характеристик – значною мірою
визначається реалізацією у виховному процесі діяльнісного підходу, згідно з яким у
структурі особистості виникають і закріплюються перш за все ті новоутворення, у
конструювання яких індивід вкладає свої почуття, власну працю, енергію, конкретну
дію,   проявляючи   цілеспрямовану   активність.   Отже,   особистість   громадянина
формується   за   умови   його   реальної   включеності   у   діяльність,   коли   апробуються,
перевіряються на практиці відповідні громадянські цінності.
У   системі   громадянського   виховання   особливого   значення   набуває
«особистісноорієнтований підхід, коли у центрі освітньовиховного процесу стоять
інтереси   дитини,   її   потреби   та   можливості,   права   окремого   індивіда,   його
суверенітет. Лише через таку ієрархію ціннісних підходів як: людина (особистість) –
народ   (культура,   історія,   освіта)   –   держава   (суспільство)   можна   реалізувати
перспективну й демократичну модель виховання в дусі громадянськості. При цьому
співвідношення   особистісних   і   ситуативних   факторів   розглядається   як 23
співвідношення особистісних якостей та об’єктивних вимог діяльності» [26; 36].  В
умовах прогресуючої спеціалізації освіти та формування комунікативних перешкод
(бар'єрів)   між   людьми   системний   підхід   виступає   основою   організації   та
впровадження   в   практику   такого   всеохоплюючого   феномена   як   громадянське
виховання.
Система   громадянського   виховання   має   стимулювати     розвиток   планетарної
свідомості, яка включає відчуття єдності й унікальності життя на Землі, повагу до
всіх   народів,   їх   прав,   інтересів   і   цінностей;   розуміння   світу   як   єдності   і
різноманітності,   системи   держав,   які   мають   мирно   співіснувати,   співпрацювати   й
умовах свободи, на засадах моральних ідеалів, гуманізації міжнародних стосунків,
визнання головним пріоритетом права людини, націй і народів, постійної уваги до
світових проблем.
Визначальною  характеристикою громадянської зрілості як результату системи
громадянського виховання є  розвинена правосвідомість – усвідомлення своїх прав,
свобод,   обов'язків,   ставлення   до   Закону,   до   державної   влади.   Правосвідомість
охоплює знання, почуття, волю, уяву, думку і сферу підсвідомою духовного досвіду
особистості.   Основою   правосвідомості   особистості   є   усвідомлення,   що   головне
завдання України  як  цивілізованої держави   полягає в захисті соціальних інтересів,
прав і свобод своїх громадян. Свобода і незалежність особистості є умовою безпеки і
розквіту України.  Тому ніхто не повинен  бути  поза  системою  захисту, турботи  і
сприяння.   В   той   же   час   держава   має   гарантувати   кожному   реальну   можливість
працювати,   творити   за   своєю  вільною  і   творчою   ініціативою.   Права   людини   є
пріоритетними   стосовно   суспільних   та   державних   інтересів.   Правова   держава
дотримується   верховенства   Закону,   положень   про   права   дитини,   викладених   у
«Декларації про прав дитини» [10] та «Конвенції про права дитини» [24]. Для того,
щоб   захистити   свої   права,   громадянин   зобов'язаний   добровільно   дотримуватись
чинних законів, знати не лише свої права, а й сприймати їх як свої обов’язки. У цьому
діалектика   взаємовідносин   прав   і   обов’язків,
  головна   суть   виховання 24
правосвідомості.   Правова   демократична   держава,   якою   прагне   стати   Україна,
передбачає, що її громадяни не лише добровільно дотримуватимуться чинних законів,
а й  конституційними методами боротимуться за нові, кращі закони.
Важливою складовою змісту громадянського виховання є розвиток політичної
культури, що включає належну політичну компетентність, знання про типи держав,
політичне облаштування суспільства, політичні організації та інституції, принципи,
процедури й регламенти суспільної взаємодії, виборчу систему. Політична культура
виявляється також у лояльному і водночас критично вимогливому ставленні людей
до держави, її установ, органів влади, у здатності громадян брати участь у прийнятті
рішень, які мають впливати на владу. Громадянська зрілість підростаючого покоління
включає бережливе ставлення до природи, що є справою як внутрішньодержавною,
так   і   міжнародною.   Це   ставлення   проявляється   в   особистій   причетності
  й
відповідальності   за   збереження   і   примноження   природних   багатств,   виробленні
уміння   співіснувати   з   природою,   нетерпимості   і   безкомпромісній   боротьбі   проти
винищувачів  природи, усвідомленні особливостей і основних екологічних проблем
навколишнього середовища.
Однією із складових   громадянської свідомості є моральність особистості. Вона
включає гуманістичні риси, що являють собою єдність національних і загальнолюдських
цінностей: доброту, увагу, чуйність, милосердя, толерантність, совість, чесність, повагу,
правдивість, працелюбність, справедливість, гідність, терпимість до людей, повагу і любов
до своїх батьків, роду. Названі якості визначають культуру поведінки особистості. Норми
моралі полегшують сприймання норм правових, які, в свою чергу  сприяють глибшому
усвідомленню моральних  істин. Моральна свідомість дозволяє  побачити і усвідомити ту
межу моральної поведінки, за якою починаються аморальні і протиправні вчинки, а також
стимулює соціально ціннісну поведінку, застерігає від правопорушень. Значне місце у
змісті громадянського виховання посідає формування культури поведінки особистості,
що   виявляється   у   сукупності   сформованих   соціально   значущих  якостей   особистості,
заснованих на нормах моралі, закону, вчинки людини. Культура поведінки виражає, з 25
одного боку, моральні  вимоги  суспільства,  закріплені   в нормах,  принципах,   ідеалах
закону, а з другого – засвоєння положень, що спрямовують, регулюють і контролюють
вчинки та дії людини.
Розвиток мотивації до праці, також є одним із складових змісту громадянського
виховання,   є   усвідомлення   життєвої   необхідності   трудової   активності,   ініціативи
підприємництва, розуміння економічних законів і проблем суспільства та шляхів їх
розв’язання,   готовності   до   соціальної   творчості   як   умови   соціальної   адаптації,
конкурентноздатності   й   самореалізації   особистості   в   ринкових   відносинах.
Усвідомлення працьовитості як високої моральної цінності є одним з найсуттєвіших
свідчень громадянської позиції людини, її суспільної значущості.
           Таким чином, для успішної реалізації мети і завдань системи громадянського
виховання   школа   має   діяти   як   відкрита   система,   органічно   пов’язана   з   життям
суспільства,   яка   взаємодіє   з   батьками,   громадськістю,   соціальними   інститутами,
наукою.   Складові   змісту   громадянського   виховання:  патріотизм  і     національна
самосвідомість,   культура   міжетнічних   стосунків,  політична   та   правова   культури,
моральна свідомість, трудова активність зумовлюють ефективність виконання завдань
виховного процесу, адже «випускник загальноосвітньої школи має бути вихований як
високоосвічена,   соціально   активна   людина,   що   відзначається   громадянською
відповідальністю, високими духовними якостями, патріотичними почуттями, повагою
до   надбань   української   та   світової   культури,   здатна   до   саморозвитку   й
самовдосконалення» [48; 42].
1.2. Шляхи реалізації  системи громадянського виховання
Громадянське   виховання
  в   загальноосвітньому   навчальному   закладі
здійснюється, спираючись на державну політику в галузі освіти і виховання, ідейне
багатство   українського   народу,   його   моральні,   національні   цінності,   досягнення 26
вітчизняної і світової педагогіки. Воно передбачає посилення духовнопрактичної
діяльності   учнів,   спрямованої   на   програмування   і   творче   здійснення   ними   свого
індивідуального життя, посилення особистісногуманного підходу, спрямованого на
розвиток   інтелектуальної,   духовноморальної,   емоційновольової,   сенсорно
моторної, психічної сфери особистості. Такий підхід вимагає використання нових
прогресивних концепцій; упровадження сучасних педагогічних технологій і науково
методичних досягнень у навчальновиховний процес; системноцільове планування
виховного процесу; реалізації цільової творчої програми громадянського виховання
особистості;   створення   умов   для   розвитку   творчої   особистості,   духовного   і
висококультурного   громадянина   України,   здатного   до   активної   інноваційної
діяльності;   залучення   учнівської   молоді   до   значущих   для   неї   видів   діяльності;
стимулювання   розвитку   й   інтересів   і   талантів;   формування   інноваційного   стилю
діяльності   педагогів.   За   таких   умов   школа   стає   важливою   ланкою   виховання
свідомих,   активних,   високоморальних   громадян   Української   держави,   місцем
емоційнопсихологічної   захищеності   і   душевного   комфорту   особистості   учня,
конструктивної співпраці та взаєморозуміння, ланкою, де формується національна
свідомість, громадянська зрілість, соціальна відповідальність за долю Батьківщини,
за свою роль у національнокультурному відродженні України, її розквіті.
Виховання   громадянина   України   покладається   на   освітньовиховні   заклади:
дошкільні навчальні заклади, професійнотехнічні училища, вищі навчальні заклади –
інститути  та університети, позашкільні заклади освіти, клуби, центри, бібліотеки;
установи культури, громадські (неурядові) організації, дитячі, юнацькі організації й
товариства.   Виконувати   завдання   громадянського   виховання   мають   також   засоби
масової інформації шляхом публікації відповідних матеріалів, підготовки та випуску
навчальних   теле   та   радіопередач.   Важлива   роль   у   формуванні   громадянина,
належить його родинному вихованню. Останнім часом зростає вплив церкви та її
інститутів   на   формування   світоглядних   орієнтацій   особистості,   що   зумовлює
необхідність   співпраці   різних   інститутів   громадянського   виховання,   знаходження 27
спільних   цілей   діяльності   у
  цьому   напрямі.   Сприяти   досягненню   цілей
громадянського   виховання   значною   мірою   покликані   різноманітні   благодійні,
філантропічні організації та фонди шляхом  підтримки виховних заходів, конкурсів,
семінарів, тренінгів, надання  грантів для розробки науковометодичних матеріалів,
посібників, підручників, фінансової підтримки публікацій тощо.
Інститути, що забезпечують громадянське виховання, не можуть залишатися
індиферентними   виконавцями   в   умовах   перехідного   періоду,   швидких   змін   у
суспільстві.
  автономним   суб'єктом   процесу
  Вони   виступають   окремим,
громадянського виховання.
Таким чином, ефективність процесу громадянського виховання   залежать від
повноти   реалізації   усіх   його   складових.   Тому   конкретними  шляхами   реалізації
можуть бути:
 включення проблематики громадянського виховання до дослідницьких    програм
та   планів   навчальних   і     наукових   закладів,   проведення   науковотеоретичних
конференцій та семінарів, і фактичнометодичних нарад з актуальних проблем
громадянського виховання та освіти;
 підвищення   професійної   кваліфікації   педагогів   га   вихователів,   для   чого
необхідно  створити  на  базі обласних  інститутів  післядипломної   освіти гнучку,
оперативну   систему   науковометодичної   підготовки   та   перепідготовки   з
громадянського виховання;
 спрямування Міністерства освіти і науки України, Академії педагогічних наук
України,   Міністерства   освіти   Автономної   Республіки   Крим,   управлінь   освіти
обласних, Київської га Севастопольської міських адміністрацій на організацію та
проведення   науковометодичних   конференцій,   семінарів,   нарад,   засідань
методичних об’єднань, створення творчих колективів з проблем громадянського
виховання і освіти;
 створення   на   базі   кращих   освітянських   закладів   експериментальних   центрів
для   опрацювання   виховних   інновацій,   розповсюдження   передового   досвіду 28
творчих педагогічних працівників, вихователів з громадянського виховання;
 коригування   та   узгодження   змісту   освіти,   навчальних   планів   та   програм   з
метою орієнтації на цінності культури громадянськості вже існуючих дисциплін
соціальногуманітарного   циклу,   розробка   та   запровадження   нових   курсів,   що
сприятимуть формуванню політичної, правової культури та рис громадянськості
молодого покоління України;
 науковометодичне   забезпечення   підготовки   педагогів   та   вихователів,
соціальних   працівників,   психологів   вищих   навчальних   закладів   урахуванням
завдань громадянського виховання;
 розробка   та   видання   типових   програм,   методичних   посібників,   підручників,
методичних матеріалів з громадянського виховання;
 розробка й запровадження нових методик навчання та виховання;
 розробка технологій вивчення рівнів ефективності громадянського виховання;
 організація   та   забезпечений   психологапедагогічного   всеобучу   батьків   з   метою
підвищення ролі родинного виховання;
 використання засобів масової інформації з метою висвітлення кращого досвіду
громадянського виховання дітей та молоді;
 розробка та впровадження навчальновиховних програм з громадянської освіти та
виховання;
 вивчення   світового   педагогічного   досвіду,   адаптація   кращих   прикладів
громадянського виховання та освіти;
 налагодження   контактів   з   міжнародними   організаціями,   проведення   спільних
міжнародних заходів та проектів з проблем громадянського виховання та освіти
[26; 43].
Школа   здійснює   громадянське   виховання   учнів   цілеспрямовано   і   системно.
Виховний процес здійснюється з використанням сучасних інформаційних технологій;
він   орієнтований   на   розвиток   особистості,   здатної   творити   себе   і   своє   життя,
постійно оновлювати знання, швидко адаптуватися до змін у соціокультурній сфері, 29
організовувати   працю   в   умовах   ринкової   економіки.   Громадянознавчі   аспекти
знаходять   висвітлення   під   час   навчальних   занять   із   загальноосвітніх   предметів:
української мови і літератури, історії і географії України, правознавства, зарубіжної
літератури,   музики,   образотворчого   мистецтва.   Ці   обов’язкові   предмети,   що
належать   до   державного   компонента,   містять   загальнолюдські   цінності,   сприяють
формуванню   громадянських   якостей.   Громадянському   вихованню   школярів   може
сприяти   запровадження   спеціальних   навчальних   предметів:   в   молодших   класах
(наприклад: «Юний громадянин», «Права дитини», «Економіка», «Я і Україна») та в
старших     класах   (наприклад:   «Вчимося   бути   громадянами»,   «Ми   –   громадяни
України», «Основи економіки»). Оволодіння школярами системою знань про людину
та   суспільство,   певними   уміннями   забезпечується   в   процесі   вивчення   освітніх
предметів та курсів з дисциплін шкільного компонента навчального плану («Людина і
світ», «  Людина  і  суспільство»,  «Основи  ринкової   економіки», «Права   людини»).
Предмети   природноматематичного   циклу,   які   розкривають   цілісність   світу,
взаємозв’язок людини з природою, відповідальність за збереження природи, життя на
планеті,
  розвитку   таких
  сприяють   формуванню   світогляду   особистості,
громадянських чеснот, як саморозуміння, здатність робити вибір та відповідати за це,
толерантність. Формуванню навичок і вмінь розв’язувати конфлікти сприяють курси
варіативного компоненту навчального плану «Культура спілкування», «Мистецтво
жити   в   громаді»,
  «Історія   епохи   очима   людини»,   «Практичне   право»,
«Українознавство», «Державні символи України» та інші.
Організація   позакласної   та   позашкільної   виховної   роботи   сприяє   не   тільки
збагаченню учнів знаннями й уміннями, а й залученню школярів до безпосередньої
діяльності,   яка   розвиває   громадянина   (наприклад:   Всеукраїнська   соціальна   акція
школярів   «Громадянин»,   екологічні   проекти).   Для   цього   можна   використовувати
різноманітні форми та методи роботи.
Серед методів та форм громадянського виховання пріоритетна роль належить
активним методам, що базуються на демократичному стилі взаємодії й спрямовані на 30
самостійний пошук істини, сприяють формуванню критичного мислення, ініціативи й
творчості. До таких методів належать: ситуаційнорольові ігри, соціограма, метод
  трибуни,   соціальнопсихологічні   тренінги,   інтелектуальні
відкритої
 аукціони,
«мозкові атаки»,  метод аналізу соціальних ситуацій з моральноетичним характером, ігри
драматизації, метод проектів тощо. Крім цих методів доцільно долучати також традиційні:
бесіди, диспути, лекції, семінари, різні форми роботи з книгою, з періодичною пресою,
самостійне   рецензування   тощо   [32;   5].   Застосування   наведених   форм   та   методів
громадянського виховання покликане формувати в особистості когнітивні, нормативні та
поведінкові норми, що включають у себе вироблення умінь міркувати, аналізувати, ставити
питання, шукати власні відповіді, критично розглядати проблему з усіх боків; робити власні
висновки, брати участь у громадському житті, набувати умінь та навичок адаптації до нових
суспільних відносин адекватної орієнтації; захищати свої інтереси, поважати інтереси і права
інших, самореалізовуватися тощо. Громадянська діяльність суб’єкта може знайти виявлення
у наступних видах діяльності школярів:
 у   пізнавальній   діяльності,   пов’язаній   з   оволодінням   інформацією   про
видатних людей країни, її історію, природу тощо;
 історикоетнографічній пошуковій діяльності:

історії свого села, міста чи вулиці, топоніміки місцевості;

обліку історичних пам’яток, похованих предків;

предметів давнини, записуванні традицій, звичаїв, пісень,
                  легенд,  прислів’їв та інших видів народної творчості;

пам’ятниками, могилами тощо.
вивчення
дослідженні,
збиранні
догляді

за
Результативність   системи   громадянського   виховання   великою   мірою
зумовлюється   тим,   наскільки   ті   чи   інші   форми,   методи   виховної   діяльності 31
стимулюють   розвиток   самоорганізації,   самоуправління   дітей,   підлітків,   юнацтва,
молоді.   Чим   доросліші   вихованці,   тим   більші   їхні   можливості   щодо   критично
творчого   мислення;   здатності   до   самоактивності,   творчості,   самостійності;
усвідомлення власних орієнтацій,  які є основою життєвого вибору, громадянського
самовизначення.   Випускник   загальноосвітньої   школи   має   бути   вихований   як
високоосвічена,   соціально   активна   людина,   що   відзначається   громадянською
відповідальністю,   високими   духовними   якостями,   патріотичними   почуттями,
повагою   до   надбань   української   та   світової   культури,   здатна   до   саморозвитку   й
самовдосконалення [51; 12].
Успішність роботи, спрямованої на громадянське виховання учнівської молоді,
визначається низкою вимог, а саме:
 створення демократичного клімату, стилю спілкування в школі, учнівському
колективі;
 педагогічно   цілеспрямованим   відбором   змісту,  форм,  методів   виховання   з
урахуванням   вікових   особливостей   учнів,   їх   інтересів,   прагнень,   що
передбачає   стимулювання   учнів   до   творчості,   ініціативи,   самостійності,
активності   (використання   дискусій,   ситуативнорольових   ігор,   «мозкових
атак»,   інтелектуальних   аукціонів,   підготовка   проектів,   видання   газет,
журналів, тобто урізноманітнення форм і методів виховання);
 здійснення постійної самоосвіти вчителя, вихователя;
 залучення   до   співпраці   зі   школою   батьків,   культивуючи   серед   них
демократичні цінності й традиції [30; 117].
Отже,   виховання   громадянськості   є  цілісним   процесом   оволодіння   знаннями,
розвитку громадянської свідомості, громадянського мислення, громадянських рис і
почуттів, організації суспільнополітичної діяльності особистості.
1.3. Роль   керівників   навчального   закладу,   вчителівпредметників,   класних
керівників в управлінні системою громадянського виховання 32
Аналізуючи   підходи   у   форматі   проблем   управління   системою   громадянського
виховання  учнівської молоді в загальноосвітніх навчальних  закладах, доцільно говорити
про удосконалення виховного процесу та модифікацію системи управління. Особливого
значення   для   формування   громадянськості   учнів   у   сучасних   умовах   набуває
кваліфіковане   управління   системою   громадянського   виховання   в   школі,   яке   має
відповідати високим професійним і функціональним критеріям. Процес управління
виховною   діяльністю,   зокрема   діяльністю   з   громадянського   виховання,   виконує
координаційноінформаційну,   аналітикоузагальнюючу,   контрольнокоригуючу,   психо
гігєнічну, стимулюючогальмуючу функції [11; 163].
Управління   системою   громадянського   виховання   розглядається   як
взаємозв’язок, взаємозалежність і взаємоупорядкування основних його понять та їх
реалізація в єдності (мета і завдання, зміст, організація, відбір оптимальних форм,
методів, засобів діяльності, аналіз стану виховної роботи та рівня вихованості учнів).
Також   у   структурі   управління   можна   визначити   такі   функції   як   прогнозування,
планування, організація, контроль, педагогічний аналіз, координація й регулювання,
які   складають   управлінську   діяльність.   Таким   чином,   управління
  системою
громадянського виховання у школі передбачає:
 системноцільовий підхід планування навчальновиховної та розвивальновиховної
діяльності учнів;
 раціональний розподіл функціональних обов’язків між керівниками школи;
 доцільний   розподіл   між   педагогами   обов’язків,   що   стосуються   управління
окремими аспектами виховного процесу;
 постановку конкретизованих завдань і мети громадянського виховання учнів на
основі аналізу рівня їх інтелектуального розвитку та вихованості;
 розробку організаційнофункціональної структури управління виховним процесом;
 наукове   обґрунтування   системи   управління   громадянським   вихованням   в
загальноосвітньому навчальному закладі; 33
 педагогічну грамотність, цілеспрямованість і конкретність управлінських рішень;
 забезпечення умов, необхідних для різних видів діяльності учнів, здійснення ними
духовноморального і наукового пошуку;
 забезпечення науково обґрунтованої, систематичної змістовної діяльності центрів
творчості,   творчих   об’єднань,   клубів   суспільногуманістичного   спрямування,
наукових гуртків, секцій тощо;
 педагогічно   доцільну   організацію   життя   учнівського   колективу,   забезпечення
функціонування органів самоврядування;
 створення системи педагогічно виправданих заохочень і покарань;
 забезпечення інтеграції всіх соціальних інститутів виховання;
 спрямування   всіх   управлінських   дій   на   забезпечення   досягнення   кінцевого
результату виховного процесу;
 інформаційне,   науковометодичне,   консультативне,   інформаційнокомп’ютерне
забезпечення виховного процесу, його гласність;
 оперативність і дієвість контролю за станом виховання учнів;
 забезпечення органічного зв’язку й наступності навчального процесу і позакласної
роботи;
 задоволення   різноманітних   інтересів   і   запитів   учнів,   забезпечення   реалізації
нахилів, здібностей кожного у певній галузі науки і практики;
 створення системи зворотного зв’язку, який реалізується в процесі контролю за
станом виховання учнів;
 створення   умов   для   підвищення   рівня   професійної   компетентності   кожного
вчителя, наукової організації його праці;
 безперервне удосконалення професійних знань, умінь, навичок на основі досягнень
психологопедагогічних   наук,   передового   педагогічного   досвіду,   світової   та
вітчизняної наукової і народної педагогіки;
 реалізацію принципу демократизму в організації виховного процесу [47; 1112]. 34
Головне   завдання   управління   полягає   в   тому,   щоб   спочатку   визначити   цілі,
завдання для їх виконання,  а лише тоді виміряти те, що одержали: ціль  процес 
результат  –   така   логіка   управління   системою   громадянського   виховання   у
загальноосвітньому навчальному закладі [11; 173]. Т. Дем’янюк та                      Т.
Умурзакова   у   своїй   роботі   «Інноваційні   технології   громадянського   виховання»
відзначили,   що   важливою   умовою   ефективного   управління   є   науковометодичне
забезпечення реалізації системи громадянського виховання, яке передбачає:
 проведення наукових досліджень з проблем виховання учнівської молоді;
 наукове   обґрунтування   концепції   та   цільових   творчих   програм   виховання
особистості гімназиста;
 підготовку   та   видання   наукових   збірників,   статей,   науковометодичних
посібників тощо з громадянського виховання;
 проведення наукових конференцій, методологічних, науковотеоретичних семінарів;
 розробку   перспективних   планів   виховної   роботи   з   проблем   громадянського
виховання;
 проведення соціологічних опитувань учасників виховного процесу;
 видання інформаційних листівок, буклетів, присвячених новітнім педагогічним
технологіям,   передовому   педагогічному   досвіду   у   галузі   громадянського
виховання;
 організацію виставок, видання інформаційної літератури, проведення бібліотечно
бібліографічних оглядів, занять з теми громадянського виховання;
 методичноконсультативну   роботу   із   суб’єктами   управління   системою
громадянського виховання;
 впровадження   в   практику   результатів   наукових   досліджень   та   інноваційних
виховних   технологій   з   метою   реалізації   планів   і   програм   громадянського
виховання учнів;
 проведення   планової   перепідготовки   вчителівпредметників,   класних   керівників, бібліотекаря, заступників директора, педагогаорганізатора» [47; 12].
Розглянемо   структуру   управління   системою   громадянського   виховання   в
загальноосвітньому навчальному закладі (рис. 1.2).
35
Рада школи
Рада школи
Директор
Директор
Бібліотека
Бібліотека
Педагогічна рада
Педагогічна рада
Заступник директора
Заступник директора
з НВР
з НВР
Заступник директора
Заступник директора
з ВР
з ВР
Методичні об’єднання
Методичні об’єднання
Педагогічний колектив
Педагогічний колектив
Педагогорганізатор
Педагогорганізатор
Учнівське
Учнівське
самоврядування
самоврядування
Учнівський колектив
Рис. 1.2. Структура управління системою громадянського виховання в
загальноосвітньому навчальному закладі
Кожний керівник має свій стиль управління, який зумовлюється індивідуальним
баченням   проблеми,   досвідом,   особливостями   навчального   закладу.   Адміністрація
школи, здійснюючи аналітичну діяльність, керується такими принципами:
 системності   аналітичної   роботи,   що   передбачає   аналіз   результатів   навчально
виховного процесу, змісту роботи і умов забезпечення її ефективності;
 науковості, що передбачає використання чітких алгоритмів аналізу тих чи інших
аспектів   діяльності,   розроблених   на   основі   досягнень   психологопедагогічної
науки;
 поєднання   перспективного   та   щоденного   аналізу,   що   передбачає   прогнозування 36
розвитку школи на основі результатів аналізу чинників, що впливають на перебіг
навчальновиховного процесу [47; 13].
Здійснюється   аналіз   діяльності   класного   колективу,   роботи   вчителя
предметника, класного керівника, позаурочної діяльності, уроку, взаємодії класний
колектив   –   учитель   –   класний   керівник   –   учитель   –   учнівське   самоврядування,
ведення документації, стану викладання предметів, факультативів, умов навчально
виховного процесу.
Діяльність   вчителівпредметників   та   класних   керівників   у   рамках   управління
системою громадянського виховання передбачає:
 формування в учнів здатності мислити державними категоріями;
 сприти   набуттю   учнівською   молоддю   соціального   досвіду,   успадкування   нею
духовних надбань українського народу;
 спрямування   інтелектуальної   активності   учнівської   молоді   на   обговорення
найбільш актуальних проблем українського сьогодення, залучення їх до роботи у
різних   сферах   наукової   діяльності;   проведення   національнокультурної,
просвітницької  та організаційнопедагогічної роботи серед молоді; забезпечення
вивчення української мови та історії України;
 формування в учнів історичної пам’яті, національної свідомості, гідності та чіткої
громадянської позиції;
 надання учням допомогти у формуванні нового інтелектуального бачення світу і
свого місця в ньому, розвитку здібностей, їх повноцінній реалізації в різних видах
діяльності;
 сприяння   формуванню   в   учнів   працездатності   й   відповідального   ставлення   до
навчальновиховного процесу;
 забезпечення   системноцільового   планування   громадянського   виховання,
спрямованого на формування в учнів активної життєвої позиції шляхом залучення
їх до активної діяльності;

file_name: Терещенко О.Л..doc

intro:
Управління системою громадянського виховання в навчальному закладі – це наукове розроблення і практичне забезпечення нової системи громадянського виховання, мета якого – сформувати в учнів комплекс громадянських якостей, потребу захищати інтереси України, реалізовувати свій особистісний потенціал на благо Української держави.
  Представлені методичні рекомендації та практичні матеріали щодо організації роботи громадянського виховання дозволять більш ефективно планувати та здійснювати виховну роботу, що сприятиме створенню якісного освітнього середовища в загальноосвітньому навчальному закладу.